Polidštit Zemi
Vnitřní pohled 
Vnitřní krajina
Lidská krajina

Silo

Český překlad z italštiny a angličtiny: Humanistické hnutí 1997-2001
PRACOVNÍ NEUPRAVENÁ VERSE

© Silo 1972, 1981, 1988 

Český překlad: Humanistické hnutí 1997-2001

From Spanish to English translated by the New Humanism Translation Committee. Daniel Zuckerbrot with Paul Tooby and Andrew Hurley. Volume and series editor, Paul Tooby. 
English translation © 1999 TWM. All rights reserved. This edition published by arrangement. 

Original title Humanizar la Tierra, La Mirada Interna, El Paisaje Interno, El Paisaje Humano by Silo. First publication in Spanish: in the United States by Latitude Press, 1993; in Argentina by Editorial Planeta, 1989; in Spain by Plaza y Janes 1989; in Mexico by Plaza y Valdés, 1990.

This book is part of the New Humanism Series. Latitude Press, P.O. Box 231516, Encinitas, CA 92023-1516 
www.latitudepress.com • Email 73250.574@compuserve.com • 800-LATITUDE (800-528-4883) 

PŘEDMLUVA
Polidštit Zemi je soubor tří prací, které mají společný styl básnické prózy, apelující formu a číslované odstavce. První z nich (Vnitřní pohled) byla dokončena v roce 1972 a upravena v roce 1988. Vnitřní krajina byla napsána v zimě roku 1981 a upravena rovněž roku 1988; poslední text (Lidská krajina) je z října téhož roku.
Mezi prvním vydáním Vnitřního pohledu a jeho úpravou uplynulo šestnáct let. V tomto období se kniha šířila v mnoha jazycích východu i západu a byla podnětem osobních i písemných kontaktů autora se čtenáři v různých částech světa. To přispělo k rozhodnutí upravit některé kapitoly, neboť bylo zřejmé, že různá kulturní podhoubí vedla k mnoha rozdílným interpretacím tohoto textu. Některá slova dokonce představovala vážné obtíže při překladu vedoucí ke zkreslení smyslu původního textu. Totéž platí pro Vnitřní krajinu, byť mezi vypracováním původní verse a upraveného textu uplynulo jen sedm let.
Je možné, že součástí autorova plánu bylo přepracovat první dva texty proto, aby je skloubil s prací třetí. Připomeňme si, že k úpravám došlo v srpnu 1988 a dva měsíce nato se objevila dokončená třetí kniha. Třebaže Lidská krajina zachovává základní stylové rysy obou předcházejících částí, na rozdíl od nich klade důraz na zvláštnosti kulturního a společenského světa, usilujíc o změnu přístupu k těmto tématům, které nevyhnutelně zasahují do všech částí tohoto literárního celku. 
Co do obsahu lze říci, že Vnitřní pohled se zaměřuje na smysl života. Základním tématem této stati je psychologický stav rozporu. Objasňuje, že utrpení je záznam, který jedinec zakouší při rozporech a překonat mentální utrpení je možné orientací života na nerozporné činy obecně a ve vztahu k ostatním lidem zvláště. Vnitřní krajina se zabývá nesmyslností v životě ve vztahu k boji proti nihilismu v každém člověku i ve společenském životě. Vybízí čtenáře ke změně života k aktivitě a bojovnosti ve službách polidštění světa. Lidská krajina se posléze zabývá otázkou, jak položit základy pro činnost ve světě, při přehodnocení institucí a hodnot, které se zdály být mimo otázky, ustavené jednou pro vždy.
Tyto tři texty, ze kterých se skládá kniha Polidštit Zemi, jsou ve skutečnosti třemi okamžiky, které následují za sebou při postupu od nejhlubšího vnitřního světa, světa snů a symbolů, až k vnějším a lidským krajinám. Obsahují cestu, posun úhlu pohledu, který začíná jako nejvnitřnější a nejosobnější a končí v mezilidském, sociálním a dějinném světě.
Poznámky k anglickému překladu
Kniha Polidštit Zemi, napsaná Silem, je spjata s rostoucím hnutím, známým jako Nový humanismus. Začlenění vývoje tohoto hnutí a autorových úprav do současného překladu těchto tří prací, tvořících zmíněnou knihu, vyžadovalo značné úsilí, nahromaděné v rozsahu více než jednoho čtvrtstoletí. Překladatelé by chtěli poděkovat mnoha dobrovolníkům (překladatelům, čtenářům, editorům a dalším) kteří přispěli k tomuto projektu. Také je třeba zmínit předchozí překlad Vnitřního pohledu a Vnitřní krajiny od Paula Toobyho a hrubý překlad Lidské krajiny od Andrewa Hurleyho.
Dále je nutno upozornit alespoň na dvě zvláštnosti Silova původního textu. Především jazyk původního textu nezřídka používá španělštinu zvláštním, neotřelým a někdy tajemným způsobem. Tento překlad klade důraz spíše na jasnost a přístupnost, a můžeme jen doufat, že jsme nepřehlédli příliš jednotlivostí, které byly méně zřejmé. Poněvadž jde o součást dynamického hnutí, očekáváme, že používání a chápání této knihy se bude dál rozvíjet. Jistě není na závadu, že mnoho z nejčastěji vydávaných knih světa, jako je Bible nebo Tao-te-ting jsou stále znovu objevovány v nových překladech a bezpochyby podobný proces neustálého znovupřekládání s sebou v tomto případě přinese i nové pochopení, kritický aparát a možná především nové otázky.
Druhým faktorem je autorovo upozornění, že jeho použití termínů velmi často neodpovídá a nereflektuje nejběžnější významy. Zkusili jsme vyvážit další obtíže způsobené tímto i jinými faktory využitím vlastních sil a především autorovy velkorysé přístupnosti ke korespondenci ohledně tohoto překladu. Měli jsme tedy významnou příležitost dotazovat se autora na specifické „registry“, které určité fráze a pasáže měly evokovat. Ve zcela zvláštním a omezeném smyslu může být tento překlad „preciznější“ než originál, ovšem ale také méně poetický.
Daniel Zuckerbrot

Poznámky k českému překladu
Český překlad tohoto náročného textu se prováděl uvnitř Humanistického hnutí postupně v letech 1997-1999 podle italského překladu španělského originálu. Jednotlivé texty byly v různé fázi rozpracovanosti. Závěrečná úprava a redakce podle anglického překladu z roku 1999 byla provedena během léta 2000 a v druhé polovině roku 2001. Současná verse textu neprošla jazykovou korekturou a je šířena pouze pro potřeby osobní práce uvnitř Humanistického hnutí a pro další diskuse, úpravy a práce na výsledné podobě překladu.
Praha, X. 2001

VNITŘNÍ POHLED
I. MEDITACE
1.	Zde se vypráví o tom, jak se nesmyslnost života proměňuje ve smysl a naplnění.
2.	Zde je radost, láska k tělu, k přírodě, k lidství a duchovnosti.
3.	Zde se odmítají oběti, pocity viny a hrozby z onoho světa.
4.	Zde světskost není opakem věčnosti.
5.	Zde se hovoří o vnitřním zjevení, k němuž dospívá každý při pozorné meditaci a pokorném hledání.
II. ZPŮSOBILOST K POROZUMĚNÍ
1.	Vím, jak se cítíš, protože znám tvůj stav, ale ty nevíš, jak prožívat to, o čem mluvím. Takže když s tebou nezištně hovořím o tom, co člověka činí šťastným a svobodným, bude pro tebe užitečné pokusit se porozumět.
2.	Nemysli si, že porozumíš, budeš-li mi oponovat. Můžeš diskutovat, když si myslíš, že díky tomu lépe porozumíš, ale v tomto případě to není vhodná cesta.
3.	Zeptáš-li se mě, jaký je nejvhodnější přístup pro porozumění, pak ti odpovím, že nejlépe je do hloubky a beze spěchu meditovat o tom, co ti zde vysvětluji.
4.	Namítneš-li, že jsou naléhavější věci, jimiž by ses měl zaobírat, odpovím, že je-li tvým přáním spát nebo zemřít, neudělám nic, abych ti v tom bránil.
5.	Neříkej ani, že se ti nelíbí, jak věci podávám, protože takhle se přece nevyjadřuješ o slupce, když ti chutná ovoce.
6.	Vyjadřuji se tak, jak se mi jeví vhodné, a ne tak, jak by si přáli ti, kdo usilují o věci vzdálené vnitřní pravdě.
III. NESMYSLNOST
Po mnoha dnech jsem objevil tento velký paradox: ti, kdo si nesli nezdar v srdci, mohli nechat zazářit konečné vítězství; zatímco ti, kdo se cítili jako vítězové, zůstali podél cesty jako plevel rozptýleného a pohaslého života. Za mnoho dní jsem z nejtemnějších temnot dospěl ke světlu, veden nikoliv učenostmi, ale meditací.
Prvního dne jsem si řekl:
1.	Život nemá smysl, jestliže všechno končí smrtí.
2.	Každé ospravedlnění činů, ať zavrženíhodných nebo chvályhodných, je vždycky dalším snem, který před sebou zanechává jen prázdnotu.
3.	Bůh je cosi nejistého.
4.	Víra je proměnlivá jako pohnutky a sny.
5.	”To, co bych měl dělat”, může být úplně zpochybněno, ale nakonec nelze najít nic, co by s konečnou platností podpořilo některou pozici. 
6.	”Odpovědnost” toho, kdo se k něčemu zaváže, není větší než odpovědnost toho, kdo se nezaváže.
7.	Postupuji podle svých zájmů, což samo o sobě ze mě nedělá zbabělce, ale ani hrdinu.
8.	”Mé zájmy” nic nezdůvodňují ani neznevažují.
9.	”Mé důvody” nejsou lepší ani horší než důvody jiných.
10.	Krutost mě děsí, ale proto sama o sobě není horší ani lepší než dobrota.
11.	To, co dnes bylo vyřčeno mnou nebo jinými, zítra neplatí.
12.	Zemřít není lepší než žít nebo se nenarodit, ale není to ani horší.
13.	Zjistil jsem nikoli učením, ale prostřednictvím zkušenosti a meditace, že život nemá smysl, jestliže všechno končí smrtí.
IV. ZÁVISLOST
Druhého dne:
1.	Nic z toho, co dělám, cítím a myslím, nezávisí na mně.
2.	Jsem nestálý a závislý na působení prostředí. Když chci změnit prostředí nebo své ”já”, prostředí nakonec změní mě. Pak hledám město nebo přírodu, společenskou spásu nebo nový zápas, který by ospravedlnil mé bytí. V každém z těchto případů mě prostředí vede k tomu, abych se rozhodl pro ten či onen postoj. Takže mé zájmy a prostředí určují moji situaci.
3.	Říkám tedy, že nezáleží na tom, co nebo kdo rozhoduje. Při těchto příležitostech říkám, že musím žít, protože se nacházím v situaci života. Říkám toto všechno, ale není nic, co by to mohlo zdůvodnit. Mohu se rozhodovat, váhat nebo setrvávat tam, kde jsem. V každém případě jedno z toho je jen dočasně lepší než druhé, ale v posledku nic není ”horší” ani ”lepší”.
4.	Řekne-li mi někdo, že ten, kdo nejí, zemře, odpovím mu, že to tak skutečně je, a že člověk je nucen jíst, puzen svými potřebami, ale nebudu k tomu dodávat, že jeho zápas o jídlo zdůvodňuje jeho bytí. Nepovím ani, že je to špatné. Prostě řeknu, že jde o fakt nutný k individuálnímu nebo kolektivnímu přežití, ale postrádající smysl, prohraje-li se poslední boj.
5.	Řeknu ještě, že soucítím se zápasem nuzného, vykořisťovaného a pronásledovaného člověka. Řeknu, že se tímto ztotožněním cítím ”naplněn”, ale budu vědět, že tyto pocity k ničemu neopravňují.
V. TUŠENÍ SMYSLU
Třetího dne:
1.	Někdy jsem předvídal události, k nimž posléze došlo.
2.	Někdy jsem zachytil vzdálenou myšlenku.
3.	Někdy jsem popsal místa, která jsem nikdy nenavštívil.
4.	Někdy jsem přesně vyprávěl to, k čemu došlo v mé nepřítomnosti. 
5.	Někdy se mě zmocnila nesmírná radost.
6.	Někdy mě zaplavilo naprosté porozumění.
7.	Někdy mě pocit naprosté sounáležitosti se vším uvedl do vytržení.
8.	Někdy jsem se zbavil snění a viděl jsem skutečnost nově.
9.	Někdy jsem měl pocit, že už jsem viděl to, co jsem ve skutečnosti viděl poprvé.
...a to všechno mě přimělo k přemýšlení. 
Jsem si dobře vědom toho, že bez těchto zážitků bych se nemohl vymanit z nesmyslnosti. 
VI. SPÁNEK A PROBUZENÍ
Čtvrtého dne:
1.	Nemohu považovat za skutečné to, co vidím ve svých snech, ani to, co vidím v polospánku, ani to, co vidím, když bdím, ale jsem zasněný.
2.	Za skutečné mohu považovat to, co vidím, když bdím a neoddávám se přitom snění. Nemluvím tu o tom, co zaznamenávají mé smysly, protože naivní a nejasná „data“ mohou přicházet z vnějších i vnitřních smyslů stejně jako z paměti. Mluvím tu o svých myšlenkových pochodech, které se vztahují k ”datům”, o kterých přemýšlím. Platí, že když je moje vědomí probuzené, tak „ví“, ale když je uspáno, tak „věří“. Zřídkakdy vnímám skutečnost nově, a tehdy chápu, že to, co obvykle vidím, se podobá snu nebo polospánku.
Je jeden skutečný způsob jak bdít: ten, který mě přivedl k hluboké meditaci o tom, co jsem až dosud řekl, a navíc mně otevřel dveře, abych objevil smysl všeho existujícího.
VII. PŘÍTOMNOST SÍLY
Pátého dne:
1.	Když jsem byl skutečně probuzen, stoupal jsem vzhůru k dalšímu a dalšímu pochopení.
2.	Když jsem byl skutečně probuzen a ještě mi chyběla síla postupovat výše, mohl jsem čerpat Sílu ze sebe. Byla v celém mém těle. Všechna energie byla i v těch nejmenších buňkách mého těla. Tato energie proudila rychleji a intenzivněji než krev.
3.	Zjistil jsem, že se energie soustřeďovala v určitých bodech mého těla, když byly v činnosti, a chyběla, když aktivní nebyly.
4.	Když jsem byl nemocen, energie chyběla nebo se hromadila právě v postižených bodech. Když se mi však podařilo obnovit její normální tok, mnoho nemocí začalo ustupovat.
Některé národy o tom věděly a obnovovaly tok energie různými postupy, které nám dnes připadají zvláštní.
Některé národy znaly tyto principy a jejich vyvolení předávali tuto energii ostatním, čímž docházelo k ”osvícení”, a dokonce i k fyzickým ”zázrakům”.
VIII. OVLÁDÁNÍ SÍLY
Šestého dne:
1.	Existuje způsob, jak směřovat a soustřeďovat Sílu, která proudí tělem.
2.	V těle jsou ovládací body. Na nich závisí to, co známe jako pohyb, emoci a myšlenku. Když v těchto bodech působí energie, dochází k pohybovým, emotivním a intelektuálním projevům.
3.	Podle toho, zda energie v těle působí více uvnitř nebo více na povrchu, vzniká hluboký spánek, polospánek nebo úplné probuzení... Je jisté, že svatozáře kolem těla nebo hlavy světců (nebo výjimečně probuzených) zobrazených v různých náboženstvích ukazují na fenomén energie, který se občas projevuje více vnějškově.
4.	Je jeden ovládací bod skutečného bdění a existuje způsob jak do něho přivést Sílu.
5.	Když je energie přivedena do tohoto místa, všechny ostatní ovládací body se začnou chovat jinak.
Když jsem tohle pochopil a vyslal jsem Sílu do tohoto vyššího bodu, celé mé tělo pocítilo náraz obrovské energie, která silně zapůsobila na mé vědomí, a já jsem postupoval vzhůru, chápal jsem stále více a více. Ale pozoroval jsem také, že mohu sestupovat do hlubin mysli, když přestanu energii ovládat. Tehdy jsem si vzpomněl na pověsti o ”nebích” a ”peklech” a spatřil jsem dělící čáru mezi oběma duševními stavy.
IX. PROJEVY ENERGIE
Sedmého dne:
1.	Tato proudící energie se mohla ”osamostatnit” od těla a přesto si udržet jednotu.
2.	Tato sjednocená energie byla opravdu jakýmsi ”dvojníkem” těla, podle cenestetické představy vlastního těla uvnitř prostoru zobrazování (vědy zabývající se duševními jevy nevěnovaly dostatek pozornosti tomuto prostoru, ani představám vnitřních tělesných pocitů).
3.	Rozdvojená energie (tedy energie představovaná jako by byla ”vně” těla nebo ”oddělená” od své materiální podstaty) se buď rozplývala jako představa nebo se zobrazovala správně, v závislosti na vnitřní jednotě jednotlivce.
4.	Zjistil jsem, že ”exteriorizace” této energie (zobrazení vlastního těla jako ”vně” těla) může vzniknout již od nejnižších úrovní vědomí. V takových případech útok na integritu života vyvolal exteriorizaci jako odezvu k ochraně toho, kdo je ohrožen. Proto při transu některých médií, jejichž úroveň vědomí byla nízká a jejichž vnitřní jednota byla ohrožena, se takovéto reakce objevily samovolně a média je nepoznávala jako své vlastní reakce, ale přisuzovala je jiným bytostem.
”Přeludy” nebo ”duchové” o kterých mluvily některé národy a také věštci, nebyli než vlastní ”dvojníci” (sebezobrazení) těch osob, které se cítily být posedlé. Kvůli ztrátě vlády nad Silou byl duševní stav těchto osob zatemněn (v transu), a proto se cítily tyto osoby být ovládány podivnými bytostmi, které někdy vyvolávaly výjimečné jevy. Je nepochybné, že mnozí ”ďáblem posedlí” lidé byli takovými účinky postiženi. Ovládání Síly bylo tedy rozhodující. 
To vše zcela změnilo moje pojetí běžného života i života po smrti. Prostřednictvím těchto myšlenek a zkušeností jsem postupně ztrácel víru ve smrt a od té doby v ni nevěřím, stejně jako nevěřím v nesmyslnost života.
X. PATRNOST SMYSLU
Osmého dne:
1.	Vyjasnila se mi skutečná důležitost probuzeného života.
2.	Přesvědčila mě skutečná důležitost odstranění vnitřních protikladů.
3.	Opravdová důležitost ovládání Síly k dosažení jednoty a kontinuity mě naplnila radostným smyslem.
XI. ZÁŘÍCÍ STŘED
Devátého dne:
1.	V Síle bylo "světlo", které vycházelo z jednoho "středu".
2.	Když energie proudila ze středu, rozpouštěla se, ale když se sjednocovala a tvořila, zářící střed byl v činnosti.
Nepřekvapilo mě, že jsem u různých starých národů nalezl uctívání Slunce jako božstva. Zjistil jsem, že některé národy se tomuto nebeskému objektu klaněly proto, že dával život zemi a přírodě, zatímco jiné v tomto majestátním tělese spatřovaly symbol vyšší skutečnosti.
Některé národy šly ještě dále a dostalo se jim z tohoto středu bezpočtu darů, které někdy "sestoupily" jako ohnivé jazyky kolem „probuzených“, někdy jako světelné koule a jindy jako hořící keře, které se objevily před vystrašenými věřícími.
XII. OBJEVY
Desátého dne:
Mých objevů bylo málo, ale byly důležité:
1.	Síla obíhá tělem bezděčně, ale může být směřována vědomým úsilím. Dosažení záměrné změny úrovně vědomí dává člověku důležité znamení osvobození se od "přirozených" podmínek, které se zdají ovládat vědomí.
2.	V těle existují body, které umožňují ovládat jeho různé činnosti.
3.	Stav skutečného probuzení je odlišný od ostatních úrovní vědomí.
4.	Sílu lze vést do bodu skutečného probuzení (přičemž ”Silou” se rozumí duševní energie, jež doprovází určité představy, a ”bodem” se rozumí umístění představy v nějakém "místě" prostoru zobrazování).
Tyto závěry mě vedly k tomu, že jsem v modlitbách starověkých národů poznal zrnko velké pravdy; pravdy kterou později zastřely vnější obřady a praktiky. Proto se těmto národům nepodařilo rozvinout vnitřní práci, která by při dokonalém provádění spojila člověka s jeho zářícím středem. Nakonec jsem zjistil, že mé "objevy" nebyly vlastně vůbec objevy, protože vzešly z vnitřního zjevení, jehož dosáhne každý, kdo bez vnitřních rozporů hledá světlo ve svém srdci.
XIII. PRINCIPY
Když tě jako blesk osvítí vnitřní zjevení, změní se tvůj postoj k životu a k věcem.
Půjdeš-li pomalu krok za krokem a budeš-li meditovat o tom, co tu bylo řečeno, i o tom, co ještě bude řečeno, můžeš nesmyslnost proměnit ve smysl.
Není lhostejné, co uděláš se svým životem. Tvůj život, podléhající určitým zákonům, má otevřené možnosti, mezi nimiž si můžeš volit.
Nehovořím o svobodě. Mluvím k tobě o osvobozování, o pohybu, o procesu. Nehovořím k tobě o svobodě jako o něčem statickém, ale o tom, jak se krok za krokem osvobodíš  tak, jako se poutník osvobozuje od prošlé cesty, když se blíží ke svému městu. "To, co je třeba udělat", nezávisí tedy na nějaké vzdálené, nepochopitelné a obecné morálce, ale na zákonech - zákonech života, světla a vývoje.
Zde jsou zmíněné principy, které ti mohou pomoci při hledání vnitřní jednoty:
1.	Jít proti vývoji věcí znamená jít sám proti sobě.
2.	Když mermomocí chceš něčeho dosáhnout, dosáhneš opaku.
3.	Nestav se na odpor velké síle. Počkej až ochabne; pak postupuj rozhodně vpřed.
4.	Věci jdou dobře, když postupují společně, nikoliv odděleně.
5.	Když je pro tebe stejně dobrý den i noc, léto i zima, překonal jsi protiklady.
6.	Když se ženeš za potěšením, připoutáváš se k utrpení. Ale pokud to neškodí tvému zdraví, užívej si bez zábran, když se naskytne příležitost.
7.	Když se ženeš za cílem, svazuješ se. Když vše, co děláš, děláš jako by to bylo cílem samo o sobě, osvobozuješ se.
8.	Svých konfliktů se zbavíš, když jim porozumíš až k nejhlubším kořenům, ne když se je budeš snažit řešit.
9.	Když poškozuješ druhé, spoutáváš se. Ale když neškodíš nikomu, můžeš svobodně dělat, co je ti libo.
10.	Když jednáš s ostatními tak, jak chceš, aby oni jednali s tebou, osvobozuješ se.
11.	Nezáleží na tom, na jakou stranu tě postavily události. Důležité je pochopit, že ty sis žádnou stranu nevybral.
12.	Protikladné i jednotící činy se v tobě hromadí. Pokud opakuješ činy vedoucí k vnitřní jednotě, nic už tě nedokáže zastavit.
Budeš jako síla Přírody, které nestojí nic v cestě. Nauč se odlišovat nesnáze, problémy a  překážky od rozporů. Nesnáze, problémy a překážky tě povzbuzují a posouvají dále, avšak rozpory tě uvězňují v uzavřeném kruhu.
Kdykoliv pocítíš velkou sílu, radost a dobrotu ve svém srdci, nebo až se budeš cítit svobodným a bez rozporů, hned za to buď uvnitř vděčný. Až se ti přihodí opak, s důvěrou požádej a ona vděčnost, kterou jsi nashromáždil, se navrátí zvětšená a proměněná v užitek.
XIV. PRŮVODCE PRO VNITŘNÍ CESTU
Jestliže jsi porozuměl tomu, co jsem dosud vysvětlil, můžeš jednoduchým cvičením vyzkoušet projev Síly. 
Měj však na paměti, že hledání správného duševního postoje (jako kdyby šlo o dosažení určité techniky) není totéž jako uvést se do emotivního naladění a otevřenosti, jaká inspiruje k básním. Proto jazyk užívaný k předávání těchto skutečností je volen tak, aby usnadnil právě takové naladění, které směřuje k vnitřnímu vnímání a ne jen k myšlence na "vnitřní vnímání".
Sleduj pozorně to, co nyní vysvětlím, protože se to týká vnitřní krajiny, s níž se můžeš setkat při práci se Silou, a směrů, které můžeš vtisknout svým duševním pohybům.
”Můžeš kráčet po vnitřní cestě temný nebo zářící. Věnuj pozornost oběma cestám, které se před tebou otvírají.
Když své bytí necháš, aby se samo vydalo do temných krajů, zvítězí tvé tělo a bude vládnout. Tehdy se objeví pocity a přeludy různých duchů, sil a vzpomínek. Po této cestě sestupuješ níž a níž. Je tam Nenávist, Msta, Cizota, Touha vlastnit, Žárlivost a Přání zůstávat. Sestoupíš-li ještě níž, zachvátí tě Frustrace, Zášť a všechny sny a žádostivosti, které působily rozklad a záhubu lidskosti.
Když pobídneš své bytí, aby se vydalo zářivým směrem, narazíš na odpor a námahu na každém kroku. Tato námaha ze stoupání je něčím způsobena. Tvůj život tě tíží, stejně jako vzpomínky, i tvé dřívější činy brání stoupání. Tento výstup je nesnadný, neboť tvé tělo se snaží převládnout.
Na cestě vzhůru se nacházejí podivuhodné kraje čistých barev a nepoznaných zvuků.
Nevyhýbej se očištění, jež působí jako oheň a nahání strach svými přeludy.
Odvrhni zděšení a skleslost.
Odvrhni přání utéci do spodních a temných krajů.
Odvrhni ulpívání na vzpomínkách.
Zůstávej uvnitř svobodný a nezaujatý tím snem o krajině a odhodlaně stoupej vzhůru.
Jasné světlo ozařuje vysoká pohoří a vody hrající tisícem barev stékají za doprovodu nepoznaných melodií do průzračných rovin a luk.
Neboj se tlaku světla, který tě stále silněji odtlačuje od svého středu, jak se přibližuješ. Nasávej je, jako by to byl nápoj nebo vítr, protože je v něm určitě život.
Až v těch vysokých horách najdeš skryté město, budeš muset vědět, jak vstoupit. A to budeš vědět ve chvíli, kdy se změní tvůj život. Jeho obrovské hradby jsou vyvedeny v obrazech a barvách, „pociťuješ“ je. V tomto městě se uchovává to, co bylo vykonáno, a to, co má být ještě vykonáno. Ale pro tvé vnitřní oko je matné to, co je průhledné. Ano, hradby jsou pro tebe neproniknutelné.
Vezmi si Sílu skrytého města. Vrať se do světa obyčejného života se zářícím čelem a zářícíma rukama.
XV. ZÁŽITEK MÍRU A ZÁŽITEK SÍLY
1.	Úplně uvolni své tělo a uklidni svou mysl. Potom si představ průhlednou zářící kouli, jak sestupuje k tobě a zastavuje se v tvém srdci. V tom okamžiku koule mizí jako představa, a přeměňuje se v pocit uvnitř hrudníku.
2.	Pozoruj, jak se tento pocit pomalu šíří z tvého srdce do dalších částí těla, zatímco se ti rozšiřuje a prohlubuje dech. Když se pocit dostane až k hranicím tvého těla, můžeš zastavit cvičení a pocítit zážitek vnitřního míru. Můžeš v něm setrvat tak dlouho, jak budeš chtít. Pak obrať směr do pocitu smršťování, až se dostaneš opět k srdci, tak, abys nakonec opustil onu kouli a zakončil cvičení klidný a osvěžený. Tato činnost se nazývá ”zážitek míru”.
3.	Kdybys však naopak chtěl zakusit průchod Síly, namísto smršťování budeš muset dále pokračovat v pocitu rozšiřování a nechat, aby ho následovaly tvé emoce a celá tvá bytost. Nesnaž se věnovat pozornost dýchání... Nech, ať pracuje samo od sebe, zatímco budeš pokračovat v rozpínání pocitu mimo tvé tělo.
4.	Musím zopakovat, že v těchto okamžicích musí být tvá pozornost upřena na pocit rozpínající se koule. Nebude-li se ti to dařit, je lépe přestat a pokusit se o to jindy. Nevyvoláš-li průchod Síly, v každém případě můžeš zakusit zajímavý pocit míru.
5.	Když se ale dostaneš dál, začneš pociťovat proudění Síly. Ruce a další části těla začnou mít jiný tonus než obvykle. Budeš vnímat postupné vlnění a zanedlouho se dostaví silné pozitivní představy a emoce. Nech volný průchod Síle...
6.	Při zážitku Síly budeš vnímat světlo nebo podivné zvuky podle toho, jaký je tvůj obvyklý způsob představivosti. V každém případě bude důležité pocítit rozšíření vědomí, jehož jedním ukazatelem by měla být větší bystrost a schopnost porozumět tomu, co se děje.
7.	Budeš-li si to přát, budeš moci tento zvláštní stav zakončit (pokud neustupoval už předtím sám od sebe) tak, že si budeš představovat nebo cítit, že se koule smršťuje a posléze z tebe vychází stejně, jak se do tebe dostala na začátku.
8.	Je zajímavé si uvědomit, že mnohé změněné stavy vědomí byly a jsou dosahovány téměř vždy použitím mechanismů podobných těm, které jsme zde popsali. Byly ovšem překryty zvláštními rituály, nebo občas posíleny praktikami, při nichž dochází ke krajnímu vyčerpání, bezuzdným pohybovým projevům, nekonečnému opakování a nebo za pomoci pozic, které mění dýchání a deformují celkový vnitřní pocit těla. Do této oblasti je nutné zahrnout hypnózu, médijní jevy a také účinky drog, které vyvolávají podobné změny, byť působí jinou cestou. Všechny uvedené případy se ovšem vyznačují tím, že nejsou řízené a není pochopeno, k čemu dochází. Nevěř takovým projevům a považuj je za pouhé "transy", jimiž prošli nevědomci, experimentátoři a dokonce i "světci", jak o tom vyprávějí legendy.
9.	I přesto, že se budeš držet těchto doporučení, se může stát, že nedocílíš průchodu Síly. To by nemělo být zdrojem znepokojení, ale ukazatelem nedostatečné vnitřní "uvolněnosti", která může odrážet velká napětí, problémy s dynamikou představ, zkrátka rozklad emotivního chování... věci, které se navíc také budou projevovat v každodenním životě.
XVI. PROMÍTÁNÍ SÍLY
1.	Jestliže jsi prožil průchod Síly, budeš moci pochopit, jak - na základě podobných zkušeností, ale bez porozumění - různé národy vytvořily obřady a bohoslužby, které se potom neustále rozrůstaly. Díky podobným zkušenostem někteří cítili, že mají "rozdvojená" těla, a zážitek Síly v nich budil dojem, že tuto energii mohou promítat i mimo sebe.
2.	Síla může být "promítána" do jiných lidí a také do hmotných věcí zvlášť "vhodných" přijímat ji a uchovávat. Věřím, že teď už nebude obtížné porozumět funkci, kterou plnily rozličné svátosti v různých náboženstvích, a také významu posvátných míst a kněží, údajně "naplněných" Silou. Když byly některé věci uctívány v chrámech a obestřeny obřady a rituály, určitě "vracely" věřícím energii nashromážděnou při opakovaných modlitbách. Zcela zásadní pro pochopení těchto věcí je základní vnitřní zkušenost. Pokusy založit vysvětlení, jak je obvyklé, výhradně na vnějších znacích, odhaluje naše mezery ve znalostech lidských skutečností – nezáleží na tom, zda těmi vnějším znaky jsou kultura, místo, historie nebo tradice.
3.	K tomuto "promítání", "nabíjení" a "naplnění" Silou se ještě vrátíme. Ale pro teď řekněme, že stejný mechanismus funguje i v sekularizovaných společnostech, kde jsou vůdčí a proslulé osobnosti obklopeny zvláštním typem aury v očích těch, kdo je obdivují, a kteří by se jich chtěli dotknout nebo se zmocnit kousku jejich oděvu či předmětů, které používají.
4.	Ve skutečnosti každá představa toho, co je "vysoko", vychází od oka směrem nad obvyklou linii pohledu. A "velké" jsou osobnosti, které "mají" dobrotu, moudrost a sílu. A "nahoře" je také hierarchie, mocní, vlajky státu. A my, obyčejní smrtelníci, musíme za každou cenu "stoupat" po společenském žebříčku, abychom byli blíž k moci. Jak jsme na tom špatně, když nás ovládají tyto mechanismy (které odpovídají našim vnitřním představám, kdy hlavu máme ve "výšce" a nohy přilepené na zemi)! V jak žalostném stavu jsme, když věříme na tyto věci (a věříme, protože mají svoji "skutečnost" v našich představách)! Jak zle jsme na tom, když náš vnější pohled je jen nerozpoznanou projekcí vnitřního!
XVII. ZTRÁTA A POTLAČENÍ SÍLY
1.	K největšímu vybíjení energie dochází při nekontrolované činnosti. Jsou to například: bezuzdná představivost, nekontrolovaná zvědavost, nadměrná upovídanost, neúměrná sexualita a přehnané počitky (přehnané a bezúčelné pozorování, naslouchání, ochutnávání apod.). Je však také nutno si uvědomit, že mnozí lidé se takto chovají proto, že tak vybíjejí napětí, která by jim jinak působila bolest. Když to budeš mít na paměti a pochopíš funkce, které taková vybíjení plní, jistě se mnou budeš souhlasit, že není rozumné je potlačovat, ale spíše uspořádat.
2.	Pokud jde o sexualitu, je třeba správně pochopit následující: tato funkce nesmí být potlačována, protože to vytváří ponížení a vnitřní rozpolcenost. Sexualita je orientována na sexuální akt a završuje se jím, a není užitečné, aby dále ovlivňovala představivost nebo posedle vyhledávala další objekt, jehož by se zmocnila.
3.	Ovládání sexu určitou společenskou nebo náboženskou "morálkou" sloužilo cílům, které nijak nepodporovaly vývoj, spíše naopak.
4.	Síla (energie zobrazování pocitů vnitřního těla) se u utlačovatelských společností obrátila zpět do temnot. Vzrostl tu počet případů "ďáblem posedlých" lidí, "čarodějnic", svatokrádežníků a zločinců všeho druhu, kteří si libovali v utrpení a ničení života a krásy. U některých kmenů a v některých civilizacích byli zločinci mezi soudci i odsouzenci. Jindy bylo pronásledováno všechno, co zavánělo vědou a pokrokem, jelikož to odporovalo tomu, co bylo iracionální, dekadentní a potlačující.
5.	U některých „primitivních národů“ je sexualita dosud potlačována stejně jako u jiných národů, považovaných za "vyspělé civilizace". Je zřejmé, že ty i ony národy se vyznačují velkou ničivostí, i když má tento stav odlišný původ.
6.	Chceš-li ode mne další vysvětlení, řeknu ti, že sex je ve skutečnosti posvátný a je středem, z něhož proudí život a veškerá tvořivost. Když ale není vyřešeno jeho fungovaní, tak právě odsud vychází veškerá ničivost.
7.	Nikdy nevěř lžím těch, kteří otravují život, když hovoří o sexu jako o něčem zavrženíhodném. Je v něm naopak krása a ne nadarmo se spojuje s nejlepšími city lásky.
8.	Považuj ho za velký zázrak, s nímž je nutno zacházet opatrně a citlivě, aby se nezměnil ve zdroj rozporů nebo rozkladu životní energie.
XVIII. AKCE A REAKCE SÍLY
Již dříve jsem ti vysvětlil: "Kdykoliv pocítíš velkou sílu, radost a dobrotu ve svém srdci nebo až se budeš cítit svobodným a bez rozporů, ihned buď za to v duchu vděčný."
1.	"Být vděčný" zde znamená soustředit pozitivní duševní naladění, a spojit je s obrazem, představou. Když spojíš toto pozitivní naladění s představou, budeš si pak moci v nepříznivých chvílích vybavit tu samou představu, a s ní poroste pozitivní kvalita, která s ní byla propojen dříve. Tento duševní "náboj" může být dále zvětšen opakováním a je schopen vytlačit negativní emoce, které mohou být vyvolány určitými okolnostmi či situací.
2.	Tedy: na požádání se z tvého nitra kdykoliv vrátí to, co si budeš přát, zesíleno ve tvůj prospěch, podle toho, kolik v sobě nashromáždíš pozitivních stavů. A nemusím již opakovat, že tento mechanismus byl dlouho (bez porozumění) používán k tomu, aby "nabíjel" předměty nebo osoby, nebo aby externalizoval vnitřní entity ve víře, že by mohly splnit modlitby a prosby.
XIX. VNITŘNÍ STAVY
Nyní musíš proniknout k podstatě různých vnitřních stavů, v nichž se můžeš ocitnout během života a zvláště v průběhu práce na sobě samém. Neznám jiný způsob jak je popsat než pomocí představ (v tomto případě alegorií). Mám za to, že alegorie jsou schopny "vizuálně" koncentrovat komplexní duševní stavy a nálady. Neobvyklý přístup, spočívající ve vzájemném propojení těchto stavů, jako by to byly různé okamžiky jednoho procesu, se liší od používaných zlomkovitých popisů, na něž jsme zvyklí od těch, kteří se těmito věcmi obvykle zabývají.
1.	Prvnímu stavu, při kterém převládá nesmyslnost (o níž jsme hovořili na začátku), budeme říkat "rozptýlená vitalita". Všechno se řídí fyzickými potřebami, které jsou ale často zamlženy protikladnými žádostmi a představami. Motivace i činnosti jsou zde zatemněné. V tomto stavu člověk jen vegetuje, ztracen v proměnlivých tvarech. Z tohoto bodu se lze vytrhnout jen dvěma cestami: cestou smrti nebo cestou mutace.
2.	Cesta smrti tě přivede do chaotické a temné krajiny. Starověké národy tento průchod znaly a téměř vždy jej umísťovaly do "podzemí", nebo do propastných hlubin. Někteří tuto říši navštívili a potom se "vzkřísili" v zářících výškách. Porozuměj dobře smyslu tohoto bodu: "pod" smrtí existuje rozptýlená vitalita. Lidská mysl někdy spojuje smrtelný rozpad s pozdějšími jevy proměny, a někdy spojuje rozptýlený pohyb s tím, co předchází narození. Pohybuješ-li se vzhůru, "smrt" znamená ukončení tvé předchozí životní etapy. Cestou smrti stoupáš do dalšího stavu.
3.	Když k němu dospěješ, nalezneš útulek zpátečnictví, regrese. Odtamtud vedou dvě cesty: cesta pokání a cesta, která předtím sloužila ke stoupání, tedy cesta smrti. Vydáš-li se první z nich, bude to proto, že tvé rozhodnutí směřuje k odpoutání se od tvého minulého života. Budeš-li klesat zpět cestou smrti, znovu padneš do hlubin a budeš mít pocit, že jsi chycen v uzavřeném kruhu.
4.	Dobře, řekl jsem ti, že tam byla další pěšina, kterou lze uniknout z propasti rozptýlené vitality, a to cesta mutace. Zvolíš-li si právě ji, bude to proto, že se chceš vymanit ze svého žalostného stavu, ale nejsi ochoten opustit některé jeho zdánlivé výhody. Je to tedy falešná cesta, známá jako ”cesta zkroucené ruky”. Z hlubin této křivolaké štoly vyšlo mnoho netvorů. Chtěli vzít nebe útokem, aniž by opustili peklo, a proto do mezilehlého světa promítli nekonečné protiklady.
5.	Předpokládejme, že stoupáním z říše smrti a přes vědomé pokání jsi již dospěl do příbytku směřování. Ten příbytek drží dvě tenké podpěry: zachování a frustrace. Zachování je falešné a nestálé. Na této cestě se sám klameš myšlenkou neměnnosti, ale ve skutečnosti rychle klesáš. Zvolíš-li cestu frustrace, tvé stoupání bude svízelné, ale jedině tato cesta není falešná. 
6.	Nezdar za nezdarem se můžeš dostat k dalšímu odpočívadlu, jemuž se říká příbytek odchýlení. Dej pozor na dvě cesty, které máš před sebou tentokrát: buď se vydáš cestou odhodlání, která tě povede k tvorbě, anebo cestou zášti, která tě povede opět dolů, ke zpátečnictví. Tam budeš postaven před další dilema: buď se s odhodláním rozhodneš pro bludiště uvědomělého života nebo se vrátíš pln zášti ke svému předchozímu životu. Mnozí se připravili o možnost dalšího rozvoje tím, že se jim nepodařilo překonat sama sebe.
7.	Ale ty, kdo jsi odhodlaně stoupal, jsi nyní v příbytku nazvaném vytváření. Před tebou jsou troje dveře: první se jmenují pád, druhé pokus a třetí degradace. Pád vede přímo do hlubin a postrčit by tě k němu mohla pouze vnější nehoda. Tyto dveře si sotva vybereš. Dveře degradace zase vedou do propastných hlubin nepřímo, zpět stejnými cestami, jako spirála víru. Znovu a znovu budeš uvažovat o všem, co jsi ztratil a obětoval. Toto přezkoumávání vědomí, která vede k degradaci, je určitě falešné. Podceňuješ a přeceňuješ tu věci, které porovnáváš. Srovnáváš úsilí vyvíjené při stoupání s "výhodami", jichž ses vzdal. Podíváš-li se však na věci z blízka, zjistíš, že ses ničeho nevzdal kvůli této cestě vzhůru, ale z jiných důvodů. Degradace tedy začíná překrucováním důvodů, které ve skutečnosti se stoupáním neměly nic společného. Nyní se tě ptám: Co zrazuje mysl? Snad falešná motivace počátečního nadšení? Snad obtížnost tohoto konání? Nebo snad falešné vzpomínky na oběti, které se buď nestaly, nebo měly jiné příčiny? A také se tě ptám: před nějakou dobou tvůj dům vyhořel. Byl to ten důvod, proč ses rozhodl ke stoupání; ale nyní si myslíš, že vyhořel proto, že jsi stoupal? Podíval ses alespoň zběžně na to, co se stalo s jinými domy v okolí? Bezpochyby si musíš zvolit prostřední dveře.
8.	Jdi vzhůru po schodišti záměru, až dorazíš do vratké kopule. Odtamtud se vydej úzkou a klikatou cestou, kterou poznáš jako pohyblivost, až přijdeš do rozlehlého a prázdného prostoru, na jakousi plošinu, která nese jméno otevřený prostor energie.
9.	V tomto prostoru tě může děsit pustá a rozlehlá krajina a hrozivé ticho noci zkreslené ohromnými nehybnými hvězdami. Tam, přímo nad hlavou, uvidíš vábivý tvar Černého Měsíce zasazeného do hvězdné klenby přímo proti Slunci. Tady musíš počkat na úsvit, trpělivě a s vírou, protože zachováš-li klid, nemůže se přihodit nic zlého.
10.	V této situaci by se ti mohlo stát, že se budeš chtít okamžitě odtamtud dostat pryč. Mohl bys pak tápavě zamířit kamkoli, jen abys nemusel čekat na rozednění. Pamatuj, že veškerý pohyb tam - v temnotě - je falešný a zobecněně jej lze nazvat improvizace. Kdybys zapomněl, co říkám, a začal ses pohybovat improvizovaně, buď si jist, že bys byl smýkán smrští mezi stezkami a příbytky až na nejtemnější dno rozkladu.
11.	Jak obtížné je pochopit, že vnitřní stavy jsou navzájem propojeny! Kdybys viděl, jak pevnou logiku má vědomí, uvědomil by sis, že ten, kdo v této situaci slepě improvizuje, osudně začíná degradovat sebe i druhé. Potom u něho rostou pocity frustrace a posléze upadá do zášti a smrti, a zapomene vše, co se mu kdy podařilo pochopit.
12.	Podaří-li se ti na planině vyčkat dne, před očima se objeví zářící slunce, které ti poprvé odhalí skutečnost. Tehdy uvidíš, že ve všem jsoucím žije plán.
13.	Stěží odtamtud spadneš, ledaže bys dobrovolně sestoupil do temnějších krajů, abys zanesl světlo do temnot.
Nemá význam se o těchto tématech dále šířit, protože bez vlastní zkušenosti jsou klamná a přesouvají do sféry představivosti to, co lze skutečně dosáhnout.
Nechť ti poslouží dosud řečené. Pokud ti podaná vysvětlení nejsou k užitku, nemůžeš nic namítat, protože pro skepticismus nic nemá opodstatnění, ani rozumný důvod – je jako odraz v zrcadle, zvuk ozvěny, stín stínu.
XX. VNITŘNÍ SKUTEČNOST
1.	Zamysli se nad mými úvahami. Dají ti tušit nejen alegorie jevů a krajin vnějšího světa, ale jsou v nich také skutečné popisy duševního světa.
2.	Nemysli si také, že "místa", jimiž na své cestě procházíš, existují nějak sama o sobě. Podobné zmatení často zatemnilo hluboká učení. A to dokonce natolik, že dodnes někteří lidé věří, že nebe, peklo, andělé, démoni, příšery, začarované zámky, vzdálená města a podobně jsou skutečnosti, které mohou vidět "osvícení". Stejný předsudek (ale v opačné interpretaci) ovládl absolutní skeptiky, kteří tyto věci považovali za pouhé „iluze“ nebo „halucinace“, jimiž trpí blouznivci.
3.	Opakuji proto, že musíš pochopit, že ve všech těchto případech jde o skutečné duševní stavy, byť je symbolizují věci z vnějšího světa.
4.	Měj na paměti to, co jsem řekl, a uč se nacházet pravdu v alegoriích, které občas matou mysl, ale jindy odrážejí skutečnosti, jež nelze postihnout bez takového zobrazení představ.
Když lidé hovořili o městech bohů, kam chtěli dospět mnozí hrdinové různých národů, když hovořili o ráji, kde bohové a lidé přebývali spolu v původní podobě, když se hovořilo o pádech a potopách, vyslovovala se velká vnitřní pravda.
Potom spasitelé přinesli poselství a přišli k nám ve dvojí podobě, aby obnovili onu hledanou ztracenou jednotu. Také tehdy byla řečena velká vnitřní pravda.
Když se však všechno tohle vyslovilo a umístilo mimo mysl, byla to chyba nebo lež.
Naopak, prolínání vnitřního pohledu s vnějším světem nutí tento pohled vydat se po nových cestách.
Dnešní hrdinové letí ke hvězdám krajinami dříve nepoznanými. 
Dnešní hrdinové opouštějí svůj svět a, aniž by to věděli, směřují k vnitřnímu a zářivému středu.

VNITŘNÍ KRAJINA
I. OTÁZKA
1.	Položím ti otázku: Vzrůstá v tobě během tvého života pocit štěstí nebo pocit utrpení? Nechtěj po mně přesnou definici těchto slov. Odpověz podle toho, co cítíš...
2.	Jakkoliv jsi moudrý a mocný, zavrhnu tvůj příklad, jestliže v tobě a v lidech kolem tebe nevzrůstá pocit štěstí a svobody.
3.	Přijmi tedy raději můj návrh: Vezmi si za vzor to, co se rodí, nikoli to, co jde vstříc smrti. Překonáš-li utrpení, nebude se v tobě prohlubovat propast, ale rašit život.
4.	Neexistuje vášeň, myšlenka ani lidský skutek, které by tuto propast mohly ignorovat. Mluvme tedy o jediné věci, která si zaslouží naši pozornost: o této propasti a o tom, co ji překonává.
II. SKUTEČNOST
1.	Co je to, co chceš? Co je pro tebe nejdůležitější? Odpovíš-li, že nejdůležitější je láska nebo bezpečí, budeš hovořit o duševních stavech, o něčem, co nevidíš.
2.	Jestliže řekneš, že nejdůležitější jsou peníze, moc, společenské uznání, správný životní cíl, Bůh či věčnost, budeš mluvit o něčem, co vidíš nebo co si představuješ.
3.	Shodneme se, když řekneš: "Chci správný životní cíl, protože odmítám utrpení. Toužím po tomhle, protože mi to dává klid. Odmítám tamto, protože mne to vyvádí z míry nebo vzbuzuje ve mně násilí."
4.	Není tedy pramenem každé touhy, každého úmyslu, přitakání i odmítnutí, tvůj duševní stav? Můžeš namítat, že čísla se nemění podle toho, zda jsi smutný nebo veselý, nebo že slunce zůstane sluncem, i kdyby tu nebyl jediný člověk.
5.	Já ti však řeknu, že hodnota téhož čísla je různá podle toho, zda dáváš nebo dostáváš, a že slunce vyplňuje mnohem větší prostor v lidech než na obloze.
6.	Záře jiskry stejně jako třpyt hvězdy tančí ve tvých očích. Není však světla bez očí a pro jiné oči se tato záře jeví jinak.
7.	Proto ať tvé srdce přitakává: "Miluji tuto záři, kterou vidím", ale ať nikdy neříká: "Ani slunce, ani jiskra, ani hvězdy se mne netýkají."
8.	O jaké skutečnosti budeš mluvit s rybou či plazem, s obrovitým zvířetem, nebo naopak drobným hmyzem či ptákem; s dítětem, se starcem, se spícím nebo s tím, kdo číhá s chladným kalkulem nebo horečnatým násilím v hlavě?
9.	Tvrdím, že ozvěna skutečnosti šeptá nebo burácí podle sluchu, který ji naslouchá; takže pro jiné uši také zní jinak to, čemu říkáš "skutečnost".
10.	Ať tedy tvé srdce stvrzuje: "Miluji skutečnost, kterou vytvářím."
III. VNĚJŠÍ KRAJINA
Vidíš tu dvojici, jak se pomalu prochází? On ji jemně objímá kolem pasu, ona měkce pokládá hlavu na jeho rámě. Jdou podzimním listím, které v odstínech žluté, červené a fialové opadává ze stromů a poletuje vzduchem. Jsou mladí a krásní, přece nevyhnutelně kráčejí vstříc večeru zahalenému do šedé mlhy. Začíná studeně mrholit a v opuštěných zahradách osiřely dětské hračky.
1.	V některých lidech možná tento obraz vzbuzuje příjemnou nostalgii. V jiných vyvolává sny a v dalších třeba naděje, které se možná splní v dalších zářivých dnech. Stejný pohled na moře v někom vyvolává úzkost, a v někom jiném zase inspiraci a veselou náladu. Tisíce lidí cítí bázlivé chvění, když pozorují špičky hor pokryté ledem, a tisíce jiných hledí plno obdivu na křišťálové krystaly vytesané na skále. Jedni jsou sklíčeni, druzí povzneseni, tváří v tvář téže krajině.
2.	Stejná krajina se tedy může jevit velmi odlišně v očích dvou různých lidí. V čem je ten rozdíl?
3.	Stejné je to se vším, co člověk vidí a slyší. Vezměme například slovo "budoucnost". U někoho vyvolá mrazení v zádech, pro někoho nemá význam a někdo jiný by za něj obětoval svůj vlastní "dnešek".
4.	Vezměte si další příklady: hudbu nebo slova s významem společenským a náboženským.
5.	Občas se stává, že jedna krajina je zavržena nebo naopak milována velkými skupinami, nebo celými národy. Kde však spočívá toto zavržení či přijetí? V té krajině nebo v srdcích zástupů a národů?
6.	Uprostřed pochyb a nadějí tvůj život směřuje ke krajinám, které rezonují s něčím, co je v tobě.
7.	Celý tento svět, který sis nezvolil, ale který ti byl dán, abys jej polidštil, je krajinou, která roste a naplňuje se tak, jak roste a naplňuje se sám život. Ať tvé srdce tedy nikdy neříká: "Ani podzim, ani moře, ani hory pokryté ledem se mne netýkají", ale ať potvrzuje: "Miluji skutečnost, kterou vytvářím!"
IV. LIDSKÁ KRAJINA
Je-li s tebou spojena nějaká vzdálená hvězda, co si mám myslet o živé krajině, v níž se srnky prohánějí mezi letitými stromy a i ta nejdivočejší zvěř něžně olizuje svá mláďata? Jak mám rozumět lidské krajině, kde vedle sebe přebývá bohatství a bída, kde se některé děti smějí, zatímco jiné nemají ani sílu k pláči?
1.	Když totiž řekneš: "Dosáhli jsme jiných planet", musíš také říct: "Vyvražďovali a zotročovali jsme celé národy, plnili jsme vězení lidmi, kteří chtěli svobodu, neustále jsme lhali, falšovali své vlastní myšlenky, city a činy. Znásilňovali jsme život na každém kroku, protože jsme vytvářeli utrpení."
2.	Já znám svou cestu v této lidské krajině. Ale co se stane, když jdeme každý opačným směrem a střetneme se? Já se zříkám každé moci, která hlásá ideál vyšší než život, i každého cíle, jehož prosazování přináší utrpení. Proto se dříve, než mě obviníš z toho, že nenáležím k žádné straně, podívej na své ruce. Možná, že na nich najdeš krev spoluviny. Domníváš-li se, že věnovat své síly jedné ze stran je projevem odvahy, co potom soudíš o odvaze toho, koho všechny vražedné strany obviňují z toho, že se v nich neangažuje? Já chci věc dobra v lidské krajině; jde mi o překonání utrpení a bolesti.
3.	Beru všem stranám, které v minulosti (ať blízké či vzdálené) potlačovaly život, právo na to, aby někoho obviňovaly.
4.	Beru právo podezírat ostatní všem, kteří schovávají vlastní podezřelou tvář.
5.	Beru komukoliv právo klást překážky novým cestám, kterými se člověk musí ubírat, i kdyby se argumentovalo bezprostřední naléhavostí současné situace.
6.	Nejsou mi cizí ani ty nejhorší ze zločinů. Nacházím-li je v krajině kolem sebe, nacházím je také v sobě. Proto chci v sobě i v ostatních překonat všechno, co se snaží potlačovat život. Chci překonat tu propast!
Každý svět, po němž toužíš, všechna spravedlnost, po které voláš, všechna láska, kterou hledáš, každý člověk, kterého bys chtěl následovat nebo zničit, je také v tobě. Všechno, co se změní v tobě, změní i směr tvé cesty v krajině, kterou obýváš. Chceš-li tedy dosáhnout něčeho nového, musíš překonat to staré, co ti vládne. Jak to udělat? Začni tím, že si uvědomíš, že i kdybys šel na kraj světa, stále si s sebou poneseš svou vnitřní krajinu.
V. VNITŘNÍ KRAJINA
1.	Hledáš to, o čem si myslíš, že tě udělá šťastným. To ale nemusí být totéž, jako to, co hledá někdo jiný. Může se tedy stát, že oba hledáte věci, které jsou v nějakém smyslu protikladné, a možná se proto budete domnívat, že štěstí jednoho je v protikladu ke štěstí druhého. Ale může se rovněž stát, že si oba budete přát tutéž věc. Když je však jediná na světě (nebo velmi vzácná) opět budete mít za to, že štěstí jednoho vylučuje štěstí druhého.
2.	Zdá se tedy, že se lidé mohou přít o tutéž věc stejně jako o věci naprosto odlišné. Jak zvláštní je logika víry, když dokáže vyvolat stejný postoj ke dvěma zcela opačným věcem.
3.	Klíč ke všemu, co děláš, leží tady, v podstatě tvojí víry. Kouzlo tvého vlastního přesvědčení je tak mocné, že ho prohlašuješ za skutečnost, i když třeba víš, že existuje jen v tvé hlavě.
4.	Vraťme se k tématu. Hledáš to, o čem si myslíš, že tě udělá šťastným. Jenže všechno, co si myslíš o čemkoliv, vychází z tvé vnitřní krajiny. Díváme-li se ty a já na stejnou květinu, shodneme se v mnoha věcech. Ale ve chvíli, kdy prohlásíš, že ta květina ti dává pocit největšího štěstí, bude pro mne mnohem těžší ti porozumět, protože už nebudeš mluvit o květině, ale o tom, o čem věříš, že v tobě probouzí. Budeš mluvit o své vnitřní krajině, která nemusí nutně odpovídat mé krajině. A to je jen krůček k tomu, abys mi svou krajinu začal vnucovat. Promysli si dobře důsledky, které mohou následovat.
5.	Je zřejmé, že tvá vnitřní krajina není jen to, co si o věcech myslíš, ale i to, co si pamatuješ, cítíš a představuješ o sobě samém, o ostatních, o událostech, o hodnotách a o světě vůbec. Pokusme se teď pochopit jak: vnější krajina je to, co z věcí kolem nás vnímáme, zatímco vnitřní krajina je to, co z nich necháme projít sítem našeho vnitřního světa. Tyto dvě krajiny tvoří jeden celek a společně, neoddělitelně, vytvářejí naše nazíraní skutečnosti.
VI. STŘED A ODRAZ
Vnější krajina je to, co z věcí kolem nás vnímáme, zatímco vnitřní krajina je to, co z nich necháme projít sítem našeho vnitřního světa. Tyto dvě krajiny tvoří jeden celek a společně, neoddělitelně, vytvářejí naše nazíraní skutečnosti. A podle tohoto nazírání se orientujeme tím či oním směrem.
1.	Je však jasné, že během doby se tvé nazírání mění.
2.	Není žádné vědění, ani sebemenší, které bys mohl získat pouhým rozjímáním. Poznáváš totiž díky tomu, že něco děláš s tím, o čem přemýšlíš. A čím více toho děláš, tím více poznáváš, protože se postupně mění tvé nazírání.
3.	Co ses naučil o světě? Naučil ses to, co jsi udělal. Co od světa očekáváš? To záleží na tom, co jsi prožil. Co od světa nechceš? I to záleží na tom, co tě v životě potkalo.
4.	Poslouchej mě, jezdče na pádícím času: Ke své nejhlubší krajině můžeš dorazit třemi cestami. A co v ní najdeš? Postav se do středu své vnitřní krajiny a uvidíš, že se tento střed zrcadlí v každém ze směrů.
5.	Tvá krajina, obklopená trojúhelníkovou stěnou zrcadel, se bude nekonečně odrážet v nespočetných odstínech. Každý pohyb se tam bude měnit a opět skládat do nového sledu podle té cesty představ, kterou sis vybral. Může se ti stát, že před sebou uvidíš svá vlastní záda, a když pohneš rukou vpravo, uvidíš pohyb vlevo.
6.	Budeš-li něco chtít získat v zrcadle budoucnosti, uvidíš, že to v něm má opačný směr než v zrcadle dneška či v zrcadle minulosti.
7.	Ó jezdče na pádícím času, co je tvé tělo než čas sám?
VII. BOLEST, UTRPENÍ A SMYSL ŽIVOTA
1.	Hlad, žízeň, nemoc a každá tělesná újma je bolest. Strach, frustrace, zoufalství i každá duševní újma se nazývá utrpením. Fyzická bolest ustupuje s pokrokem společnosti a vědy. Duševní strádání ustupuje podle toho, jak se zvětšuje víra v život, tedy jak život nabývá smyslu.
2.	Možná si představuješ sám sebe jako zbloudilý meteor, který ztratil svůj lesk, když dopadl na tuto Zemi. Pak možná přijmeš bolest a utrpení jako samu přirozenost věcí. Ale když věříš, že jsi byl vržen do světa s posláním polidštit jej, budeš vděčný těm, kteří zde byli před tebou a pracně postavili stupínek, z něhož ty můžeš stoupat dál.
3.	Ty, kdo dáváš tisíce jmen, vytváříš smysl, proměňuješ svět... tvoji předkové a předkové tvých předků pokračují v tobě. Nejsi padající meteor, jsi zářivý šíp, letící k nebesům. Jsi smyslem světa a když se tvůj vlastní smysl stává jasnějším, osvětluješ Zemi. Když svůj smysl ztrácíš, Země potemní a otvírá se propast.
4.	Řeknu ti, jaký je smysl tvého života: polidštit Zemi. Co znamená polidštit Zemi? Znamená to překonat bolest a utrpení, znamená to neustále se učit, znamená to milovat skutečnost, kterou vytváříš.
5.	Nemohu tě žádat, abys šel dál; nepohoršuj se však, když tě budu vyzývat: "Miluj skutečnost, kterou vytváříš, a ani smrt nezastaví tvůj let!"
6.	Své poslání nesplníš, pokud nevyužiješ svých sil k vítězství nad bolestí a utrpením těch, kteří tě obklopují. A když skrze tvou činnost se i oni přidají k úkolu polidštění světa, jejich osud se otevře novému životu.
VII. JEZDEC A STÍN
Když slunce zbarvilo cestu do ruda a jezdcův stín se položil mezi kameny a křoví, jezdec zpomalil, a pak se zastavil u právě rozdělaného ohně. Stařec, který si třel ruce nad plameny, jezdce pozdravil. Ten seskočil a chvíli si se starcem povídal; pak pokračoval v cestě.
Když stín padl koni pod kopyta, jezdec se zastavil na okamžik znovu a prohodil několik slov s mužem, který na něho zamával z okraje cesty.
Když se stín prodloužil za jezdcova záda, už nezpomaloval. Mladík, který jej chtěl zastavit, stačil jen zavolat: "Jedeš špatným směrem!"
Avšak noc nakonec donutila jezdce slézt ze sedla a on spatřil jen stín ve své duši. Pak si sám pro sebe a ke hvězdám povzdechl:
"Během jediného dne mi jeden stařec vyprávěl o samotě, nemoci a smrti; jeden muž o tom, jak se věci opravdu mají a čím je ve skutečnosti život; a nakonec jeden mladík ani neměl čas se mnou mluvit, jen zakřičel, abych změnil směr své cesty do neznáma. Stařec měl strach, že přijde o to, co mu patří, a o život; muž se obával, že se mu nepodaří dosáhnout toho, co mu patří, a oč v životě usiluje. Mladík se naopak bál, že nebude moci od věcí a svého života utéci.
Zvláštní setkání. Stařec, který trpí pro svou krátkou budoucnost a utíká do své dlouhé minulosti. Muž, který se trápí svou současnou situací a hledá útočiště v tom, co bylo a co bude, podle toho, jestli se ohlíží zpět nebo se dívá před sebe. A mladík, který trpí, neboť jeho krátká minulost je mu neustále v patách a pohání jej k jeho dlouhé budoucnosti.
Teď ale v tvářích té trojice poznávám svou vlastní tvář a zdá se mi, že začínám chápat, že každý člověk, nezávisle na věku, může přecházet z jednoho času do druhého a v každém z nich vidět neexistující přízraky. Nebo snad existuje dosud urážka, kterou jsem utrpěl v mládí? Existuje snad v tomto okamžiku moje stáří? Nebo se už v temnotě této noci skrývá moje smrt?
Každé utrpení se může vplížit skrze vzpomínky, představy a vnímání. Ale díky těmto třem cestám také existují lidské myšlenky, city a skutky. Tyto cesty jsou nezbytné k životu, ale když jsou poznamenány utrpením, pak se stávají také cestami ničení.
A není snad právě utrpení znamením, které nám dává život ve chvíli, kdy se jeho běh převrátí?
Život může být zvrácen něčím, co se s ním provede, třeba i nechtěně.
Je-li tomu tak, pak stařec, muž i mladík učinili něco, čím se jejich život převrátil."
S takovými myšlenkami jezdec v temnotě noci nakonec usnul. Zdál se mu sen, v němž se krajina náhle rozzářila.
Stál uprostřed trojúhelníkového prostoru mezi zrcadlovými stěnami. Zrcadla odrážela jeho obraz a znásobovala jej. Zvolil si jeden směr a v zrcadle se uviděl jako starce, pak si vybral jiný a spatřil obličej muže a nakonec chlapce...
A přesto se uvnitř sebe sama cítil jako dítě.
Pak se všechno začalo zatemňovat a když už nemohl rozeznat nic než temnotu, probudil se.
Otevřel oči a spatřil sluneční světlo. Potom vyskočil znovu do sedla a když uviděl, jak se jeho stín prodlužuje, řekl si: "To, co převrací život a přináší utrpení, jsou rozpory... Slunce zapadá a den se mění v noc. Ale jaký bude ten den, to záleží na tom, co z něho udělám já."
IX. ROZPOR A JEDNOTA
1.	Rozpory převracejí život. A právě zvrácení sílícího proudu života se zakouší jako utrpení. Utrpení je tedy znamením, které nás upozorňuje na nutnost změnit směr protichůdných sil.
2.	Člověk, který byl stálou frustrací zadržen v cestě, má pocit, že zůstal stát (ve skutečnosti se ale vrací zpět). Jeho minulé nezdary mu stále uzavírají budoucnost. Ten, kdo cítí frustraci, vidí svou budoucnost jako další opakování minulosti, i když cítí, že se od minulosti potřebuje odpoutat.
3.	Ten, kdo se v zajetí zášti vrhá do budoucnosti, dokáže všechno obětovat, aby mohl pomstít svou minulost.
4.	A ve své frustraci a zášti pak znásilňuje budoucnost, dokud se mu nevrátí zpět plná utrpení.
5.	Moudří někdy doporučovali lásku jako ochranný štít proti útokům utrpení... Ale slovo "láska" klame. Co pro tebe znamená? Odvetu za minulost? Nebo ho chápeš jako jedinečné, ryzí a neznámé dobrodružství v budoucnosti?
6.	Viděl jsem, jak vznešenost komicky zakrývá směšnost a jak prázdná vážnost hubí křehký talent. Stejně tak jsem v mnoha láskách rozpoznal mstivé sebepotvrzení.
7.	Jak si představuješ moudré lidi? Nepředstavuješ si je náhodou jako vážné bytosti s pomalými gesty? Jako lidi, kteří mnoho trpěli a kteří proto nyní z výše svého postavení vykoupeného touto zásluhou k tobě promlouvají, přičemž často opakují slovo "láska"?
8.	Já jsem viděl v každém skutečně moudrém člověku dítě, které skotačí ve světě myšlenek a věcí, dělá velké a třpytivé bubliny a pak je nechává prasknout. V zářivých očích všech skutečně moudrých lidí jsem viděl "radost tančící lehkým krokem k budoucnosti", ale jen zřídka jsem zaslechl z jejich úst slovo "láska". Neboť skutečně moudrý člověk nikdy nepřísahá nadarmo.
9.	Nemysli si, že můžeš svou minulost plnou utrpení očistit mstou nebo užíváním slova "láska" jako všemocného zaklínadla či návnady do nové pasti.
10.	Opravdově milovat budeš tehdy, až budeš tvořit svůj život s očima upřenýma do budoucnosti. A ve chvíli, kdy si vzpomeneš na některou ze svých velkých lásek, doprovoď vzpomínku mírným a tichým postesknutím a poděkuj za vše, co ti až doteď dala.
11.	Uvědom si, že své minulé utrpení nepřekonáš falšováním nebo znevažováním budoucnosti. Docílíš toho jen tak, že změníš směr sil, které v tobě vytvářejí rozpory.
12.	Myslím, že dokážeš rozeznat nesnáze (jsou vítané, neboť je můžeš překonávat) od rozporů (osamělého labyrintu, odkud není úniku).
13.	Každý rozporný čin, který jsi vykonal, má nejasnou příchuť vnitřního násilí a zrady, jichž ses dopustil sám na sobě. Není důležité, proč jsi se ocitl v této situaci, nýbrž to, jak jsi uspořádal svou skutečnost, svou krajinu v daném okamžiku. Něco se v tobě zlomilo a změnilo tvůj směr. A navíc to připravilo podmínky pro další zlom. Proto jsi nucen znovu opakovat každý rozporný čin, stejně jako každý čin vnitřně sjednocující tě nutí pokračovat v daném směru.
14.	V každodenní činnosti se překonávají nesnáze, dosahuje se drobných cílů nebo se sklízejí drobné neúspěchy. Ať radostné či neradostné, doprovázejí každodenní život jako lešení velkou stavbu. Lešení není stavbou, je však pro ni nezbytné. Není důležité, z jakého je materiálu, ale zda plní svůj účel.
15.	Mluvíme-li o stavbě samotné, pak tam, kde užiješ vadného materiálu, začnou se šířit poruchy, ale tam, kde užiješ pevného materiálu, bude stavba stabilní.
16.	Protikladné a sjednocující činy tvoří základní stavbu tvého života. V okamžiku, kdy před ně budeš postaven, musíš se správně rozhodnout, jinak ohrozíš svou budoucnost a převrátíš běh svého života... Jak potom ukončíš své utrpení?
17.	Ale může se stát, že už teď je tvých rozporů příliš. Co dělat, když je vše od základu špatně? Zahodíš svůj dosavadní život a začneš úplně znovu? Rád bych ti řekl, že nevěřím, že by vše, co jsi dosud vybudoval, bylo špatně. Proto zanech takovýchto drastických myšlenek, které ti přinesou jen stupňování neštěstí.
18.	Nový život není založen na zničení minulých "hříchů", ale na jejich rozpoznání. Pro příště už bude jasné, že tyto omyly jsou k ničemu.
19.	Život začíná, když se vnitřně sjednocující činy znásobují a začínají se prosazovat vahou vlastních hodnot, až nakonec zcela převáží původní poměr sil.
20.	Musí ti být naprosto jasné, že nebojuješ sám se sebou. Začni se k sobě chovat jako k dávnému příteli, s nímž se teď chceš usmířit, protože sám život a nevědomost vás rozdělily.
21.	Musíš začít rozhodnutím smířit se sám se sebou a pochopit své rozpory v minulosti. Pak musíš udělat další rozhodnutí- chceš překonat své rozpory. Nakonec se musíš odhodlat k vytvoření svého života ze sjednocujících činů a odmítat materiál, který přinesl tolik zla.
22.	Bude tedy vhodné, aby sis vyjasnil ve své minulosti a přítomnosti rozporné činy, které tě opravdu tísní. Rozpoznáš je tak, že vyjdeš z hlubokého utrpení doprovázeného vnitřním násilím a pocitem zrady na sobě samém. Rozporné činy dávají jasná znamení.
23.	Neříkám, že se máš trýznit vyčerpávajícím zkoumáním své minulosti a přítomnosti. Doporučuji ti pouze, abys uvážil všechno, co tě zavedlo do toho nešťastného směru a co tě pevně spoutává. Nesnaž se znovu oklamat sám sebe tím, že si řekneš, že jsou to "překonané problémy". Nejsou překonány, ani správně pochopeny, pokud nejsou vyváženy novou silou, která nahrazuje a překonává jejich vliv.
24.	Všechna tato doporučení mají význam, pokud jsi připraven vytvořit novou krajinu ve svém vnitřním světě. Ničeho však nedosáhneš, dokud budeš myslet jen sám na sebe. Chceš-li jít dál, jednoho dne budeš muset uznat, že tvým posláním je polidštit svět okolo tebe.
25.	Chceš-li vytvořit nový život bez rozporů, život, který více a více překonává utrpení, musíš se vyvarovat dvěma falešným argumentům. První tvrdí, že „nejdříve musím vyřešit své osobní problémy a pak teprve mohu začít tvořivé činy ve světě“, druhý zdůrazňuje „úplně se obětuji pro svět", zatímco úplně zapomínám na sebe.
26.	Ať se mnou souhlasíš nebo ne, jiná cesta vpřed není. Chceš-li dále růst, budeš pomáhat v růstu ostatním kolem.

X. SPRÁVNÉ JEDNÁNÍ
1.	Rozpory nejsou jediným zdrojem mentálního strádání. Každý zvrat rostoucího proudu života je zažíván jako utrpení. Mnohé formy utrpení mohou být překonány vlivem samotných okolností, rozpory ale zůstávají a rozestírají svou temnou pavučinu stínů.
2.	Koho z nás nepostihla ztráta citů, představ či hmotných věcí? Kdo nikdy neměl strach, kdo nebyl zoufalý, kdo nezakusil soucit, kdo se v hněvivém vzdoru nestavil proti lidem, přírodě nebo nevítaným, ale osudovým událostem? A přece to, čeho jsme se báli v temnotách, zmizelo s novým dnem, a mnohé z toho, co jsme ztratili, jsme už zapomněli. Ale ta vnitřní zrada sama sebe v nás přetrvává z minulosti a jedem otravuje budoucnost.
3.	To nejdůležitější v lidském životě je vybudováno z materiálu jednoty a protikladů. A právě hluboká paměť buď pokračuje v promítání bytí za všechny hranice, nebo ho rozkládá přesně na tomto prahu. Kéž každý člověk při konečném ohlédnutí nalezne vzpomínku na svou vnitřní jednotu!
4.	A jakou příchuť mají sjednocující činy? Poznáš je podle pocitu hlubokého klidu, provázeného mírnou radostí, které tě přivádějí do stavu vnitřního souladu. To je znamením nejúplnější pravdivosti, neboť tak je do nejtěsnějšího přátelství sjednoceno myšlení, cítění a konání. Ano, správné jednání je neomylné a tobě se to bude znovu potvrzovat, i kdybys žil tisíc životů.
5.	Každý jev, který u jiných lidí snižuje utrpení, je pro člověka, který ho vyvolá, správným sjednocujícím jednáním.
6.	Každou činnost vymezují dvě tendence: dole je propast, která se zvětšuje každým rozporem, a nad ní let, který umožňuje tuto propast překonat správným jednáním.
7.	A struna života získává svou jedinečnou modulaci podle toho, jak se povoluje nebo napíná, než dosáhne hledaného tónu. Musí existovat jeden tón, jedno nastavení a jeden zvláštní postup, aby struna zazněla a její zvuk se vhodně násobil.
8.	Žvatláním lidí, kteří se právě napřímili v krajině, morálky různých národů vyzdvihovaly "dobré" a stíhaly "špatné" a označkovaly tak nálepkami "ano" a "ne" různé lidské činy. Bude ale „dobré“ i nadále dobrým v krajině, která je tak rozmanitá? Potvrzuje-li to neměnný Bůh, potom ano. Když však Bůh pro mnohé lidi zmizel, kdo ještě zbývá, aby to rozsoudil? Zákony se totiž mění podle mínění doby.
9.	Jde totiž o tohle: budou tyto „zásady správného jednání“, které umožní žít všem lidem ve vnitřní jednotě, stálými představami, které musíme poslouchat, nebo budou vycházet ze zkušeností získávaných při jejich porušování nebo následování?
10.	My se zde nebudeme zabývat povahou těchto zásad správného jednání. V každém případě však budeme mít na paměti nutnost jejich existence.
XI. PROJEKCE VNITŘNÍ KRAJINY
Hovořili jsme o krajinách, utrpení, rozporech a také o skutcích, které proudu života dávají jednotu. Mohlo by se zdát, že to všechno zůstává uzavřeno v nitru každého člověka nebo se projevuje navenek nanejvýš jako individuální činnost bez dalších důsledků. Ale je tomu právě naopak.
1.	Rozpory převracejí život a poznamenávají nejen budoucnost toho, kdo jimi trpí, ale i těch, kdo jsou kolem něho. Každý vnitřní rozpor zamořuje nejbližší lidskou krajinu jako neviditelná nemoc, která se zjišťuje až díky následkům.
2.	V minulosti byli z každé pohromy, která postihla nějaké místo, obviňováni démoni nebo čarodějnice. Žalobcům i obžalovaným prospěl nakonec mnohem více pokrok vědy než odvěké halasné rozepře. Na kterou stranu by ses postavil? Na straně čistých i na straně zatracenců bys projevil jen svou pošetilost.
3.	Ještě dnes, když hledáš viníky svého neštěstí, přidáváš se k dlouhému řetězu pověr. Přemýšlej tedy, dříve než zdvihneš prst, vždyť příčinou nějakého smutného konce byla třeba náhoda nebo projekce tvých rozporů, která jej vyvolala.
4.	Půjdou-li tvé děti opačným směrem, než by sis přál, souvisí to více s tebou samým, než s tvým sousedem a samozřejmě mnohem víc než se zemětřesením, k němuž došlo v jiné části světa.
5.	Máš-li vliv na lidi kolem tebe, dej velký pozor, abys překonal vlastní rozpory, jinak jimi otrávíš vzduch, který společně dýcháte. Ty jsi odpovědný za sebe i za všechny v tvém okolí.
6.	Je-li tvým posláním polidštit svět, posiluj své ruce, které dělají tuto vznešenou práci.

XII. KOMPENZACE, REFLEXE A BUDOUCNOST
1.	Sny hladových o sytosti, touha vězněných po svobodě, bolest dychtící po potěšení a rozkoš, která se přesycuje sama sebou. Je snad život jen akce a reakce?
2.	Jestliže je život jen hledáním jistoty pro toho, kdo má strach z budoucnosti; sebepotvrzováním pro dezorientovaného, nebo touhou po pomstě pro frustrovaného člověka… jakou svobodu, jakou zodpovědnost a jaký závazek bude možno nechat vlát jako neporaženou zástavu?
3.	A je-li život jen zrcadlem, které odráží krajinu, jak by mohlo změnit to, co se v něm odráží?
4.	Co můžeš s jistotou tvrdit uvnitř chladné mechaniky kyvadel a přízračného zkreslení zrcadel? O čem tvrdíš, že je nezvratné a víc než jen pouhé aritmetické opakování?
5.	Pokud říkáš, že to, co hledá samo sebe v neustálých proměnách, co nikdy není hotovo a svou podstatou je otevřeno do budoucnosti, pak miluješ skutečnost kterou vytváříš. To je tedy tvůj život: - skutečnost, kterou vytváříš!
6.	Dál bude existovat akce a reakce a také reflexe a náhoda, ale jestliže jsi otevřel budoucnost, nebude už nic, co by tě mohlo zastavit.
7.	Ať život mluví tvými ústy a říká: "Není nic, co by mě mohlo zastavit!"
8.	Ó jak marné a zlé je proroctví, které ohlašuje zánik světa. Já tvrdím: nejen že člověk bude žít dál, ale že neomezeně poroste. Dále tvrdím, že ti, kdo popírají život, chtějí zmařit všechnu naději, to bijící srdce lidských činů.
9.	Ať se ti tvá budoucí radost připomíná v nejtemnějších chvílích těmito slovy: "Život usiluje o růst, ne o kompenzaci nicoty."
XIII. DOČASNÝ SMYSL
1.	Když jsem vláčen kyvadlem kompenzací, hledám smysl, který by zdůvodnil mou existenci, a směřuji k tomu, co potřebuji (nebo si myslím, že potřebuji). V každém případě, ať dosáhnu svých cílů, nebo ne, jak to ovlivní smysl mého života (protože to je pohyb v daném směru)?
2.	Když vymezím sám sebe na základě určité situace, co se stane, když se ta situace rozpadne (třeba vlivem náhody)? Tento dočasný smysl, i když je nutný pro rozvoj lidské činnosti, nemůže dát základ mé existenci. 
3.	Pokud nechceme zúžit bytí na vyčerpání nebo frustraci, bude třeba objevit smysl, který by ani smrt (pokud by ona byla tou náhodou) nemohla vyčerpat nebo zmařit.
4.	Bytí nedokážeš zdůvodnit, jestliže vložíš na jeho konec absurditu smrti.
Doteď jsme ty a já byli spolubojovníky. Nikdo z nás se nechtěl sklonit před žádným bohem. Takhle bych si tě chtěl uchovat navždy v paměti. Proč mě tedy opouštíš, když se chystám neuposlechnout neúprosnou smrt? Neřekli jsme snad, že "ani bohové nestojí nad životem"? A ty nyní padáš na kolena před popřením života? Dělej, jak myslíš, ale já neskloním hlavu před žádnou modlou, i kdyby se vydávala za "zdůvodněnou" vírou v rozum.
5.	Má-li rozum sloužit životu, ať nám tedy pomůže překonat smrt. Ať proto rozum vytvoří smysl, ve kterém nebude všechna ta frustrace, zmar a náhody.
6.	Nechci, aby na mé straně stál ten, kdo promítá transcedenci někam dál jen ze strachu, ale ten, kdo povstal proti nevyhnutelnosti smrti.
7.	Proto ctím ty svaté, kteří nemají strach, ale opravdově milují, ctím i ty, kteří zkušeností a rozumem denně vítězí nad bolestí a utrpením. A skutečně nevidím rozdílu mezi svatými a těmi, kteří podporují život svým poznáním. Existují snad lepší vzory nebo průvodci?
8.	Smysl, který nechce být jen dočasný, neuzná smrt jako konec života, ale bude tvrdit, že transcedence je nejvyšší neposlušnost tomuto domnělému osudu. Ten, kdo říká, že jeho činy vyvolávají události, které pak pokračují v dalších lidech, má v rukou pramínek, ze kterého vychází nit věčnosti.
XIV. VÍRA
1.	Kdykoliv slyším slovo "víra", cítím, jak ve mně roste podezření.
2.	Pokaždé, když někdo mluví o "víře", zajímá mne, s jakým cílem to říká.
3.	Poznal jsem rozdíl mezi naivní vírou (známou také jako "důvěřivost") a vírou násilnou a neospravedlnitelnou, která vyvolává fanatismus. Žádnou z nich nelze přijmout; ta první otevírá dveře náhodě a ta druhá vnucuje ostatním svou horečnatou krajinu.
4.	A přece je něco důležitého v této obrovské síle, schopné mobilizovat k cestě za nejlepšími cíli. Ať se víra stane přesvědčením, založeném na užitečnosti pro život!
5.	Když někdo tvrdí, že víra a věda si odporují, odpovím, že beru vědu, pokud se nestaví proti životu.
6.	Nic nebrání postupu víry i vědy, dokud mají stejný směr a nadšení podporovat a udržovat lidské snažení.
7.	A nám, kdo chceme polidšťovat, ať povznášejí ducha a ukazují budoucí možnosti. Nebo jsou snad pro život prospěšnější skeptici se svými předem prohranými bitvami? Mohla by se snad věda udržet bez víry?
8.	Existuje však druh víry, který jde proti životu. Je to víra, která tvrdí: "Věda zničí náš svět!" Oč lepší je věřit v možnost polidštění vědy a každý den usilovat o to, aby v ní zvítězil směr, který jí byl dán do vínku.
9.	Je-li víra schopna otevíral budoucnost a dávat životu smysl tím, že ho vede od utrpení a rozporů ke správnému jednání, pak je její užitečnost nesporná.
10.	Tato víra, stejně jako víra v sebe, v druhé a ve svět kolem nás, je užitečná pro život.
11.	Když řekneš: "Víra je užitečná", bezpochyby urazíš některé zvláště citlivé ucho. To tě ale nemusí tížit, protože i tento hudebník (i když jeho nástroj zní jinak než tvůj), jen co nahlédne do svého nitra, pozná, že víra je užitečná i pro něho.
12.	Všechny ty problémy, které se ti až dosud jevily jako nepřekonatelné, se zmenší, když dokážeš získat víru v sebe sama a v to nejlepší v lidech, kteří tě obklopují, víru v náš svět a v život, neustále otevřený do budoucnosti.
XV. DÁVAT A PŘIJÍMAT
1.	Podívejme se na to, jaký sis vytvořil vztah k vnější krajině. Možná si myslíš, že všechny věci, lidé, hodnoty i city jsou tu pro tebe, aby sis vybíral, hltal a uspokojoval své osobní chutě. Je pravděpodobné, že tohle sebestředné vidění světa způsobuje sevřenost, která se rozlévá z myšlení až do svalů.
2.	V tom případě je jisté, že nejvýše oceňuješ všechno, co se vztahuje k tobě: radosti i strasti. Lze pochybovat, jestli opravdu chceš překonat vlastní niterné problémy, neboť v nich rozeznáváš tón, která je nehledě na okolnosti přece tvým vlastním tónem. Od tvých myšlenek až po svaly, všechno v tobě je naučeno na svírání, nikoli uvolňovaní. A tak, přestože jednáš ušlechtile, tvá hraná nezištnost je motivována vypočítavostí.
3.	Všechno vstupuje. Nic nevychází. Všechno se v tobě otravuje jedem, od myšlenek až po svaly.
4.	A svým jedem zasahuješ všechny, kteří tě obklopují. Jak jim pak můžeš vytýkat "nevděk" vůči tobě?
5.	Když hovoříme o "dávání" a "pomoci", myslíš na to, co ostatní mohou dát tobě nebo jak ti mají pomoci. Ale nejlepší pomoc, které se ti od nich může dostat, spočívá v tom, že tě naučí uvolnit tvé sevření.
6.	Říkám ti, že tvé sobectví není hříchem, ale základní chybou ve výpočtu, protože jsi naivně věřil, že brát je lepší než dávat.
7.	Vzpomeň si na nejkrásnější chvíle svého života a pochopíš, že byly vždy provázeny nezištným dáváním. Už jen tato reflexe by měla být důvodem k radikální změně směru tvého života... ale sama nestačí.
8.	Doufám, že nyní promlouvám k někomu jinému než k tobě, protože ty jsi už asi pochopil taková slova jako "polidštit Zemi", "otevřít budoucnost", "překonat utrpení ve světě kolem" a všechna další, jejichž základem je schopnost dávat.
9.	"Milovat skutečnost, kterou vytváříš", neznamená považovat řešení vlastních problémů za klíč ke světu.
10.	Závěrem ti položím otázku: Chceš překonat hluboký rozpor? Pokud ano, naplň svůj život správným jednáním. Opravdu hodnotné jednání bude jen tehdy, bude-li pomáhat lidem, kteří tě obklopují.
XVI. ŽIVOTNÍ VZORY
1.	Ve tvé vnitřní krajině existuje ideální žena či muž, kterou (kterého) marně hledáš ve vnější krajině - v mnoha vztazích - a přesto se ti nepodařilo svůj ideál najít. Tak jako se nikdy nesetkají dva křesací kameny v určitém bodě, nepotkáte se ani vy, kromě kratičkého okamžiku, kdy zazáří jiskra dokonalé lásky.
2.	Všichni lidé (po svém způsobu) směřují svůj život ve vnější krajině tak, aby tam naplnili své skryté vzory.
3.	Vnější krajina však člověku neustále vnucuje své vlastní zákony. A tak se časem i ten nejvytouženější sen stává pouhou představou, která v tobě už jen občas vzbuzuje stud a sen se mění jen na vybledlou vzpomínku. Existují ovšem vzory, které dřímají hluboko v lidském rodě a čekají na svůj čas. Tyto vzory jsou proměnou impulsů, které tělo vysílá do prostoru zobrazování.
4.	Nebudeme se nyní zabývat původem takových vzorů, ani složitostí světa, v němž se vyskytují. Vezměme prostě jejich existenci na vědomí a zdůrazněme, že jejich úkolem je kompenzovat potřeby a touhy, které zase motivují činnost ve vztahu k vnější krajině.
5.	Celé kultury a národy reagují na vnější krajinu osobitým způsobem. Tato reakce je vždy ovlivněna vnitřními vzory, které jsou dál určovány vlastním tělem a dějinami.
6.	Moudrý je ten, kdo zná vlastní hluboké vzory, ale moudřejší je ten, kdo je dokáže dát do služeb nejlepších cílů.
XVII. VNITŘNÍ PRŮVODCE
1.	Koho tolik obdivuješ, že si přeješ být jako on (ona)?
2.	Zeptám se opatrněji: kdo je pro tebe příkladem v tom smyslu, že by sis přál mít některé z jeho osobních předností?
3.	Nikdy se ti nestalo, když jsi cítil zármutek nebo zmatek, že ses pokusil vyvolat vzpomínku na někoho, ať existuje či nikoli, kdo by ti přišel na pomoc jako utěšující představa?
4.	Mám na mysli zvláštní vzory, jimž můžeme říkat vnitřní "průvodci", kteří se někdy shodují s reálnými lidmi.
5.	Tyto vzory, které jsi od dětství chtěl následovat, se měnily pouze ve vnější vrstvě tvého každodenního vědomí.
6.	Viděl jsem, jak si děti hrají a rozmlouvají se svými imaginárními kamarády a rádci. Viděl jsem také, jak se k nim obracejí lidé (nejrůznějšího věku) s upřímnými a úpěnlivými prosbami.
7.	Čím silnější bylo jejich volání, tím vzdálenější byla místa, odkud průvodci přicházeli a tím lepší znamení přinášeli. Z toho jsem pochopil, že nejmocnější jsou ti, kteří sídlí nejhlouběji. Avšak jen velká nouze je může probudit z jejich dlouhověkého spánku.
8.	Každý takový vzor „má“ tři důležité vlastnosti: sílu, moudrost a laskavost.
9.	Chceš-li vědět víc o sobě, všimni si charakteristických rysů mužů a žen, které obdivuješ. Sám zjistíš, že kvality, kterých si u nich nejvíce ceníš, odpovídají kvalitám tvých vnitřních průvodců. Povšimni si, že i kdyby tvůj prvotní vztah časem zmizel, v tvém nitru zůstanou "stopy", které tě budou i nadále motivovat ve vztahu k vnější krajině.
10.	A chceš-li vědět, jak se navzájem prolínají různé kultury, zkoumej kromě způsobu výroby předmětů také způsob šíření jejich vzorů.
11.	Je tedy velmi důležité, abys zaměřil pozornost na nejlepší vlastnosti ostatních lidí, neboť do světa se bude promítat to, co jsi využil, když jsi utvářel své nitro.
XVIII. ZMĚNA
Podívejme se na chvíli zpět.
Uvažovali jsme o člověku, integrálně spjatém se světem, který je světem ovlivňován a také svět ovlivňuje. Řekli jsme, že jeho činnost se projevuje ve vnější krajině podle toho, jak je utvářena jeho vnitřní krajina. Tyto činy jsou rozmanité, ale to, co vposledku definuje život, jsou rozporné nebo sjednocující činy. Rozpory převracejí život a způsobují utrpení, jímž zamořují svět. Sjednocující činy otevírají budoucnost a zmenšují utrpení v člověku i ve světě.
"Polidštit Zemi" je totéž co "dávat" při sjednocující činnosti. Každý cíl, který vede k pouhému přijímání, má pouze dočasný smysl. Později nutně povede k rozporům.
Existuje velká energie, kterou lze uvést do pohybu ve prospěch života: je to víra. Ve vnitřní krajině jsou i jiné síly, které motivují lidskou činnost ve vztahu k vnější krajině: jsou to vzory.
1.	Rozhodující otázka zní: chceš překonat propast?
2.	Možná, že chceš, ale jak získáš nový směr, když lavina se už valí a strhává s sebou všechno, co jí stojí v cestě?
3.	Ať se rozhodneš jakkoli, potřebuješ ještě vědět, jaké prostředky a jakou energii budeš mít po ruce, abys tuto změnu mohl provést.
4.	I když tvé rozhodnutí bude záležet velmi mnoho na tobě, chtěl bych tě upozornit, že změnit směr tvého života nemůžeš výhradně prostředky vnitřní práce, ale i rozhodnými činy ve světě - změnou chování.
5.	Do tohoto úkolu zahrň své bezprostřední okolí (které má na tebe rozhodující vliv a které ovlivňuješ i ty). A jak to uděláš? Není jiná možnost, než probudit víru v to, že změna zvráceného života je možná.
6.	To je bod, k němuž jsme dospěli, a kde tě opustím. Rozhodneš-li se změnit svůj život, změníš svět, a pak nezvítězí propast, ale to, co ji překonává.

LIDSKÁ KRAJINA
I. KRAJINY A POHLEDY
1.	Pojďme se zabývat krajinami a pohledy a připomeňme si ještě jednou, co jsme řekli už dříve: "Vnější krajina je to, co z věcí kolem nás vnímáme, zatímco vnitřní krajina je to, co z nich necháme projít sítem našeho vnitřního světa. Tyto dvě krajiny tvoří jeden celek a společně, neoddělitelně, vytvářejí naše nazíraní skutečnosti."
2.	Začněme třeba u vnímání předmětů mimo naše tělo. Naivní pohled může zaměnit "to, co je viděno" za skutečnost samotnou. Jiní jdou ještě dál, když věří, že si vzpomínají na "skutečnost" takovou, jaká opravdu byla. A další budou směšovat své iluze, halucinace nebo snové představy (tedy objekty, které byly vnímány a přeměněny v různých stavech vědomí) se skutečnými hmotnými předměty.
3.	Pro rozumné lidi není obtížné pochopit, že vnímané předměty se posléze mohou objevit v deformované podobě ve vzpomínkách nebo snech. Ale jednoduchost každodenních úkonů, práce s věcmi a mezi věcmi, je pro ně zcela otřesena myšlenkou, že vnímané předměty jsou vždycky překryty pestrobarevným závojem dalších, souběžně vnímaných vjemů a vzpomínek; že vnímání je celostní způsob bytí uprostřed věcí a zahrnuje i emotivní naladění a celkový stav našeho těla
4.	Naivní pohled zachycuje "vnější" svět spolu s vlastní bolestí či radostí. Dívám se nejen svýma očima, nýbrž i srdcem – s příjemnou vzpomínkou, se zlověstným podezřením, s chladnou vypočítavostí, se skrytým porovnáváním. Dívám se skrze alegorie, znaky a symboly, o kterých si sice myslím, že je v pohledu nevidím, ale které na něj působí - stejně jako nevidím oko a jeho pohyb při dívání.
5.	Vzhledem ke komplexnosti vnímání raději užívám slovo krajina namísto slova "předmět" nebo "objekt", když hovořím o vnější nebo vnitřní skutečnosti. A z toho plyne, že odkazuji na celky a struktury, nikoliv na předměty míněné nějak izolovaně a abstraktně individualisticky. Chci také zdůraznit, že těmto krajinám odpovídají akty vnímání, které nazývám pohledy (přesahující, možná nepodloženě, do četných oblastí, nesouvisejících s vizualizací). Tyto pohledy jsou složitými a aktivními činy, které uspořádávají krajiny. Nejsou prostými pasivními akty přijímání vnějších informací (přicházejících skrze mé vnější smysly) nebo vnitřních informací (pocitů vlastního těla, vzpomínek a vjemů). Není třeba dodávat, že ve vzájemných vztazích pohledů a krajin se rozlišení mezi vnitřním a vnějším utváří podle směru intencionality vědomí a ne podle naivních schémat ukazovaných školákům.
6.	Pokud jsi pochopil předchozí, pak také porozumíš, že až budu hovořit o lidské krajině, budu tím odkazovat k typu vnější krajiny tvořené lidmi (i když lidé jako takoví tam možná budou chybět), rovněž lidskými činy a lidskými intencemi vyjádřenými v různých předmětech.
7.	Dále je důležité rozlišovat mezi vnitřním světem a vnitřní krajinou, mezi přírodou a vnější krajinou, mezi společností a lidskou krajinou. Chci zdůraznit to, že když se hovoří o krajině, vždycky to zahrnuje někoho, kdo se dívá, na rozdíl od ostatních případů, kdy se přirozeně předpokládá, že vnitřní (psychický) svět, příroda či společnost jsou samy o sobě, nezávisle na jakékoliv interpretaci.
II. LIDSKOST A VNĚJŠÍ POHLED
1.	Tvrzení, že "lidé jsou utvářeni svým prostředím" neříká nic zásadního. Také, když se řekne, že „díky tomuto prostředí (někteří prostředí chápou jako přírodní, jiní jako společenské a ještě další jako obojí) je člověk utvářen“, neříká se nic významného. Tato idea se stává úplně nekonzistentní, pokud se podíváme podrobně na termín "utvářen" (za předpokladu, samozřejmě, že rozumíme termínům "člověk" a "prostředí". Předběžně tedy uvažujme, že "prostředí" je to, co člověka obklopuje, v čem je zanořen, a "člověk" je to, co je uvnitř tohoto "prostředí" nebo co je v něm zanořeno). Stejně jako na začátku se nacházíme stále v prázdnotě. Můžeme ale pozorovat snahu oba výrazy, označující rozdílné entity, spojit do klamného vztahu pomocí slova "utváří", které implicitně obsahuje genezi, tedy jinak řečeno, vysvětlení něčeho pomocí jeho původu.
2.	Předešlé tvrzení by nebylo důležité, kdyby se nám nepředkládalo jako paradigma podobných tvrzení, která po tisíciletí dávala obraz člověka nazíraného zvenčí, tedy z hlediska věcí a nikoli z hlediska pohledu, který se dívá na věci. Neboť, když se řekne "člověk je tvor společenský" nebo "člověk byl stvořen k obrazu božímu", společnost nebo Bůh jsou stavěny do pozice těch, kdo hledí na člověka, zatímco ve skutečnosti pouze z lidského pohledu společnost a Bůh vznikly a jsou popírány nebo uznávány.
3.	A ve světě, kde byl nelidský pohled zaveden již velice dávno, byly vytvořeny také druhy chování a institucí, které ničily lidskost. Z pozorování přírody mezi jinými vzešla otázka po přirozenosti člověka, a dané odpověděli byly stejné, jaké se dávají, když jde o jakýkoliv přírodní objekt.
4.	I ty myšlenkové proudy, které si představovaly člověka jako bytost podléhající neustálé změně, musely předpokládat lidskost z vnějšího pohledu - z různých perspektiv historického naturalismu.
5.	Právě myšlenka ležící v základu "lidské přirozenosti" odpovídá vnějšímu pohledu na lidskost. Ale člověk je tvor historický a způsob jeho společenského obcování mění jeho vlastní přirozenost. S vědomím toho je nutno koncept "lidské přirozenosti" podřadit existenci a jejím úkolům, a učinit z něj něco, co podléhá proměnám a objevům, řízeným touto existencí. Tedy lidské tělo, jako protéza intence, rozšiřuje své možnosti skrze polidšťování světa, světa který už nemůže být nahlížen jako pouhá obyčejná vnější věc, ale jako krajina (ať už přírodní nebo lidská) podléhající skutečným nebo možným lidským proměnám. Právě touto aktivitou člověk také mění sám sebe.
III. LIDSKÉ TĚLO JAKO OBJEKT INTENCE
1.	Lidské tělo jako přírodní objekt podléhá přirozeným změnám. Díky lidským intencím samozřejmě umožňuje změny nejen ve svých zcela vnějškových projevech, ale také ve svých nejvnitřnějších funkcích. Vlastní tělo také nabývá největší důležitosti právě z tohoto pohledu - jako prodloužení (či protéza) intence. Ale mezi přímé, nezprostředkované ovládání vlastního těla a jeho přizpůsobení se potřebám a intencím ostatních vstupují společenské procesy. Tyto procesy nezávisejí na izolovaném jednotlivci, ale zahrnují i ostatní lidi.
2.	Svou psychofyzickou strukturu mám bezprostředně díky své intencionalitě, zatímco vnější objekty se mi jeví ovladatelné pouze zprostředkovaně (činností mého těla), tedy mimo to, co bezprostředně ke mně patří. Je však určitý typ objektu, o kterém intuitivně tuším, že je ovládán cizí intencí. Je to tělo jiného člověka. A tato jinakost mě přivádí do postavení "viděného zvnějšku", viděného z pohledu intencí toho druhého. Moje nazírání jiných lidí je tedy interpretací, krajinou, která se rozšiřuje na každý objekt poznamenaný lidskou intencí, ať už vyrobený a používaný v současnosti nebo v minulosti. 
V této lidské krajině mohu mařit intence jiných, pokud ostatní budu považovat za prodloužení mého vlastního těla. Pak z nich musím "vyprázdnit" jejich subjektivitu alespoň v těch oblastech myšlení, cítění nebo jednání, které chci bezprostředně ovládat. Ale taková objektivizace jiných mě nutně také odlidšťuje, a tak tuto situaci ospravedlňuji prohlášením, že vznikla v důsledku čehosi jako "vášeň", "Bůh", "náhoda", "přirozená nerovnost", "Osud", "společnost" apod.
IV. PAMĚŤ A LIDSKÁ KRAJINA
1.	Tváří v tvář neznámé krajině se odvolávám na svou paměť a vše, co „rozpoznávám“, že ve mně chybí, zaznamenávám jako „nové“. Totéž se děje v lidské krajině, v níž současný jazyk, oblečení a společenské zvyklosti silně kontrastují s tou krajinou, ve které se vytvořily mé vzpomínky. Ale ve společnosti, kde je změna pomalá, moje předchozí krajina má tendenci zahltit tyto nové aspekty, které odháním jako "irelevantní".
2.	Pokud žiji ve společnosti s překotnými změnami, mám tendenci neuznávat hodnotu změny nebo ji považovat za "povrchní", aniž bych chápal, že vnitřní ztráta, kterou zažívám, je ztrátou společenské krajiny, v níž se zformovala moje paměť.
3.	Díky tomu, co bylo řečeno, je mi jasné, že když určitá generace přichází k moci, chce vnějškově vyjádřit mýty a teorie, touhy, chutě a hodnoty svých formativních krajin – krajin, které dnes už neexistují, ale které dosud žijí a působí ve společenské vzpomínce na krajiny, v nichž se tyto společenské skupiny zformovaly. Stává se také, že krajinu, kterou si děti osvojily jako lidskou krajinu, jejich rodiče považují za "irelevantní" nebo "úchylnou". 
A ať mezi sebou generace bojují sebevíce, ta, která se dostává k moci, se okamžitě mění v brzdu, neboť se pokouší svou formační krajinu prosadit na úkor lidské krajiny, která se již mezitím změnila – a kterou sama tato generace pomáhala změnit. V těchto změnách, zaváděných skupinou, která je právě u moci, jsou tedy překážky, které si tato skupina nese s sebou z období, kdy byla formována. Nově se tvořící skupina bude křičet právě proti těmto obstrukcím.
Když jsem hovořil o "moci", kterou získává nějaká generace, doufám, že mi bylo dobře rozuměno, měl jsem na mysli nejrůznější formy moci: politickou, společenskou, kulturní a tak dále.
V. ODSTUP ZPŮSOBENÝ LIDSKOU KRAJINOU
1.	Každá generace je svým způsobem vychytralá a nebude váhat zavést ty nejrafinovanější „reformy“, aby tak zvětšila svou moc. To však vede k nespočetným obtížím, protože změny nastartované každou generací vlečou společnost k budoucnosti, která je už při současné dynamice v protikladu k vnitřní společenské krajině, kterou se snaží udržet. Proto říkám, že každá generace má nejen vlastní vychytralost, ale i svou past.
2.	S jakou lidskou krajinou se střetávají tyto touhy? Především s vnímanou lidskou krajinou, odlišnou od krajiny zachycené ve vzpomínkách, pamatované. Je to také lidská krajina, která neodpovídá citovému naladění, obecnému citovému klimatu našich vzpomínek na lidi, stavby, ulice, zaměstnání a instituce. Právě tato "cizost" nebo "odcizenost" jasně ukazuje, že každá vnímaná krajina je výlučná a celkově odlišná od krajiny pamatované, i když jde o každodenní nebo důvěrně známé věci. A tak touhy, které se tak dlouho upínaly k získání nějakých předmětů (věcí, osob, situací), skončily zklamáním, protože se nesplnily. A právě to je odstup, který způsobuje dynamika lidské krajiny u každé vzpomínky, (ať už individuální nebo kolektivní) vzpomínky uchovávané jedním člověkem nebo mnoha lidmi či celou generací, jejíž členové koexistují ve stejném společenském prostoru, obklopeni podobným citovým pozadím. O kolik se zvětší odstup, když se různé generace (představující odlišné časy, koexistující ve stejném prostoru) snaží na něčem shodnout! A jestliže se zdá, že hovoříme o nepřátelích, musím zdůraznit to, že tyto obrovské rozdíly vznikají i mezi těmi, kdo by měli sdílet stejné zájmy.
3.	Nikdy se dvakrát stejně nedotknu stejného předmětu, ani dvakrát necítím stejnou intenci. A to, o čem věřím, že vnímám jako intenci u druhých, je pouhým odstupem, který vykládám pokaždé jinak. Lidská krajina, jejímž charakteristickým znakem je intence, se tedy rozpadá do ostrého reliéfu odcizení, o němž se mnozí domnívali, že je způsobeno objektivními podmínkami společnosti, ve které chybí solidarita, společnosti, která uvrhá vykořeněné vědomí do vyhnanství. 
A protože tito lidé špatně odhadli podstatu lidských intencí, náhle zjistili, že s rostoucím zrychlením lidské krajiny se společnost, kterou s takovou námahou vybudovali, generačně rozpadla a sama sobě se odcizila. Další společnosti, které se vyvíjely jinými cestami, zažily stejný šok – ve všech se vyskytly základní problémy člověka, které se dají řešit jen s ohledem na intence, které přesahují předměty a které jednoduše přebývají v sociálním objektu. Stejně tak celá příroda (včetně lidského těla) by měla být chápána jako sídlo intence směřující ke změně.
4.	Vnímání lidské krajiny mne staví tváří v tvář sobě samému – je to citový závazek, je to něco, co mne buď sráží nebo pohání vpřed. I když dál shromažďuji vzpomínky, jsem ze svého "dneška" tlačen vpřed budoucí intencí. Tato budoucnost, která podmiňuje současnost, tato představa, tento pocit (zmatečný nebo příjemný), tato činnost (zvolená nebo vnucená) také poznamenává mou minulost, protože mění to, v co věřím, že bylo mou minulostí.
VI. VÝCHOVA 
1.	Do vnímání vnější krajiny a do činnosti působící na ni je především zapojeno tělo a emocionální stránka bytí-ve-světě. Samozřejmě to také určuje jistý náhled na skutečnost, jak jsem už zmínil jinde. Proto se domnívám, že výchova v zásadě znamená vybavovat nové generace tak, aby neměly naivní pohled na skutečnost ve smyslu, že vidí svět jako nějakou předpokládanou objektivní skutečnost samu o sobě, ale aby hleděly na svět jako na cíl přeměny lidskými činy. Nemluvím tu o informacích o světě, ale spíše o intelektuálním cvičení k nazírání na krajiny bez předsudků a o pozorném cvičení vlastního pohledu. Základní vzdělání musí brát v úvahu pěstování koherentního myšlení. V tomto případě nejde o znalosti v přesném smyslu slova, ale spíše o kontakt s vlastními záznamy myšlení.
2.	Za druhé by výchova a vzdělání měly podněcovat citové vnímání a rozvoj. Plánování integrální výchovy by proto mělo zahrnovat cvičení v divadelním vyjadřování a dalších způsobech sebevyjadřování, stejně jako rozvoj dovedností s harmonií a rytmem. Ale cílem toho, o čem hovořím, není vytváření postupů pro "výrobu" uměleckých talentů, ale snaha umožnit lidem, aby si vytvořili citový kontakt sami se sebou i s ostatními. Tím se předejde chaosu, který vytváří výchova založená na utlumení a izolaci.
3.	Za třetí bychom měli zahrnout cvičení, které zharmonizuje všechny tělesné zdroje člověka. Tato disciplína se podobá spíše umělecké gymnastice než sportu, protože sport nerozvíjí člověka integrálně, ale jednostranně. Jde totiž o vytvoření kontaktu s vlastním tělem pro jeho snadné ovládání. Sport proto nepovažujeme za rozvojovou aktivitu, ale jeho pěstování může být důležité, pokud je jeho základem zmíněná disciplína.
4.	Až dosud byla řeč o výchově a vzdělání z hlediska formování člověka, ale nemluvil jsem o vztahu informace a znalosti, ani o osvojování si údajů studiem a procvičováním jako formou získávání znalostí.
VII. DĚJINY
1.	Dokud se k procesu dějin bude přistupovat z vnějšího pohledu, nemá smysl vysvětlovat ho jako rozšiřování lidské intencionality v jejím boji za překonání  bolesti (fyzické) a utrpení (duševního). Někteří lidé se zabývají odhalováním nejvnitřnějších zákonitostí lidské aktivity na základě hmoty, ducha nebo určitého myšlenkového systému, ale ve skutečnosti na mechanismus, který hledají, stále pohlížejí "z vnějšku", mimo člověka.
2.	Samozřejmě, že dějinný proces bude i nadále chápán jako vývoj formy, která v souhrnu bude nakonec jen duševní formou těch, kteří na věc nahlížejí právě takto. A nezáleží na tom, na jaký typ dogmatu se odvolávají, protože v pozadí výběru právě takové pozice vždycky bude to, co chtějí vidět.
VIII. IDEOLOGIE
1.	Ideologie, které převládaly v některých dějinných okamžicích, ukazovaly svou užitečnost tím, že orientovaly lidskou činnost a interpretaci světa, ve kterém vysvětlovaly život jednotlivců a lidských celků. Tyto ideologie byly nyní vytlačeny jinými, jejichž největší úspěch spočívá v tom, že se tváří jako skutečnost sama, jako zcela konkrétní, bezprostřední a oproštěná od jakékoli "ideologie".
2.	Dřívější oportunisté, pro něž je příznačná zrada jakéhokoliv závazku, se teď v době krize ideologií znovu vynořují a sami sebe nazývají "pragmatiky" nebo "realisty", aniž by tušili, odkud ta slova pocházejí. V každém případě zcela nestoudně vychvalují své ideologické poučky jako vrchol inteligence a ctnosti.
3.	Jak se společenské změny zrychlují, vzdalují se sobě jednotlivé generace. Lidské krajiny, v nichž se formovaly, jsou ještě vzdálenější od lidské krajiny, v níž mají vyvíjet aktivitu, takže tyto generace zůstávají opuštěny, bez jakékoliv teorie nebo modelu chování a činnosti. Proto jsou nuceny reagovat stále rychleji a improvizovaněji a stávají se „dětmi okamžiku“, zcela omezenými na krátkodobé posuzování činů. A s tím veškeré ideje procesu a celý význam historičnosti slábnou a místo nich se prosazuje pohled, který je více analytický a útržkovitý.
4.	Na druhou stranu tito cyničtí pragmatikové byli zahanbujícími vnuky oněch usilovných budovatelů "nešťastného vědomí" a syny těch, kdo odsuzovali ideologie za "maskování" skutečnosti. Takže veškerý pragmatismus nese rodinný cejch absolutismu. Slyšeli jsme, jak říkají: "Je nutno se opírat o skutečnost a ne o teorie. "Ale to jim jen způsobilo velké potíže, když se objevily iracionální proudy, které pro změnu tvrdily: "Je nutno se opírat o naši skutečnost a ne o vaše teorie."
IX. NÁSILÍ
1.	Když se hovoří o metodách činnosti v kontextu politického a společenského boje, často se zmiňuje téma násilí. Existují ale souvisejí otázky, které je nutno probrat dříve.
2.	Dokud lidé plně neprosadí humánní společnost, tedy společnost, v níž moc bude mít společenský celek a ne jen jedna jeho část (která celek objektivizuje a podmaňuje si jej), násilí bude dál zabarvovat veškeré společenské dění. Proto, když mluvíme o násilí, musíme mluvit o současném uspořádání světa. A jestliže proti tomuto světu nenásilně bojujeme, musíme především zdůraznit, že nenásilný postoj je nenásilným proto, že netoleruje násilí. Takže nejde o zdůvodňování určitého typu boje, ale o definování podmínek násilí, které vnucuje tento nelidský systém.
3.	Mnoho omylů zároveň vzniká zaměňováním nenásilí a pacifismu. Nenásilí jako metoda činnosti nepotřebuje zdůvodnění, ale pacifismus, který předpokládá, že mír je stav, kdy se nevolá po válce (a neválčí), vyžaduje pečlivé úvahy o podmínkách, které nás přibližují nebo vzdalují míru. Pacifismus se proto zabývá takovými tématy jako odzbrojení a činí z nich základní společenské priority. Ve skutečnosti ale je zbrojení vlastně jen jedním případem hrozby fyzickým násilím, řízeným mocí etablované menšiny, která manipuluje státem. 
Téma odzbrojení má prvořadou důležitost a je dobré, že pacifismus tuto naléhavou otázku otevřel. Ale i kdyby úspěšně prosadil své požadavky, nemůže změnit kontext tohoto násilí a nakonec nebude moci rozšířit své pole tak, obsáhl změnu společenské struktury samotné (leda zcela krkolomným, umělým způsobem). Existuje, samozřejmě, mnoho různých modelů pacifismu a různé teoretické základy v tomto proudu, ale žádný z nich nedává celistvější vzor. Naopak, kdyby se tento pohled na svět stal širším, určitě bychom před sebou měli učení, které by pacifismus zahrnovalo. Pak bychom museli diskutovat o základech tohoto učení před tím, než bychom podpořili nebo zamítli konkrétní typ pacifismu, který by se od něho odvozoval. 
X. ZÁKON
1.	"Tvoje práva končí tam, kde začínají práva ostatních", tedy "práva ostatních končí tam, kde začínají tvoje práva". To, že se obecně zdůrazňuje první a nikoliv druhý výrok, nám naznačuje, že ti, kdo jej vyslovují, sami sebe řadí mezi "ostatní“ - tedy jako zástupce všech ostatních lidí, jako zástupce etablovaného systému, který se nepotřebuje obhajovat.
2.	Bylo mnoho těch, kteří zákon odvozovali od nějaké domnělé „lidské přirozenosti". O tom jsme ale již diskutovali, a nepřináší to nic nového k danému tématu.
3.	Praktičtí lidé, kteří nezabředli do teoretizování, učinili jednoduchý závěr: zákon je potřebný pro soužití lidí ve společnosti. Také bylo řečeno, že zákony jsou vytvářeny na obranu zájmů těch, kdo je zavádějí.
4.	Zdálo by se, že určitá předchozí mocenská situace ustavuje určitý zákon, který zase legitimuje moc. Takže je to moc, jakožto prosazení nějaké intence (ať přijaté či ne), která je teď naším hlavním tématem. Říká se, že „síla nezakládá právo“, ale tento protimluv lze přijmout, jen pokud omezíme sílu na bezprostřední fyzické akty. Ve skutečnosti se síla (hospodářská, politická atd.) nemusí projevovat takto viditelně, aby se prosadila a vynutila si poslušnost. Navíc i otevřená fyzická síla (například síla zbraní), projevená jako nezakrytá hrozba, někdy prosazuje nebo udržuje situace oprávněné podle zákona. A nesmíme přehlížet také to, že užití zbraní v určitém směru zcela závisí na lidské intenci a nikoliv na zákonech.
5.	Ti, kdo porušují zákon, ignorují nastolenou situaci, a vystavují svou časovost (svou budoucnost) rozhodovací moci jiných. Ale je jasné, že tato "přítomnost", v níž zákon platí, vychází z minulosti. Zvyk, morálka, náboženství nebo společenský konsensus, to jsou zdroje, které se obvykle uvádějí, aby se zdůvodnila existence zákona. Každý z nich ale zase závisí na moci, která ho zavedla. A tyto zdroje se mění, kdykoliv moc, která je ustavila, upadne nebo se změní tak, že se udržení předcházejícího právního řádu dostane do střetu s "tím, co je rozumné", se "zdravým rozumem" atd.
Když zákonodárci změní nějaký zákon nebo zástupci lidu změní ústavu země, evidentně se zákon neporušuje, protože ti, kteří to provádějí, nepodléhají rozhodování ostatních. Mají tedy sami moc ve svých rukách nebo jednají jako její představitelé. V těchto situacích se jasně ukazuje, že moc plodí práva a povinnosti a ne naopak.
6.	Lidská práva nemají univerzální platnost, která by byla žádoucí, protože tu není všeobecná moc lidstva, ale moc jedné části lidstva nad celkem. A jestliže vidíme, že i nejzákladnější požadavky na svobodné rozhodování o vlastním těle jsou pošlapávány ve všech částech světa, můžeme hovořit pouze o aspiracích, které bude nutno změnit v práva. Lidská práva nepatří do minulosti, jsou v budoucnosti, vyžadují naši intencionalitu a podněcují boj, který znovu ožívá při každém narušení lidského osudu. Každý požadavek, každý hlas ve prospěch lidských práv má tudíž smysl, protože ukazuje současným mocným, že nejsou všemocní a že nevládnou budoucnosti.
XI. STÁT
1.	Bylo řečeno, že národ je právní entita tvořená souhrnem obyvatel jedné země řízené určitou vládou. Později byla tato idea rozšířena na území dané země. Ale ve skutečnosti národ může existovat celá tisíciletí, aniž by byl řízen nějakou vládou, aniž by žil na jednom území a aniž by byl právně uznán nějakým státem.
2.	To, co definuje národ, je vzájemné uznání, které vzniká mezi lidmi, kteří se ztotožňují s podobnými hodnotami a usilují o společnou budoucnost. Nemá to nic společného s rasou, jazykem ani dějinami chápanými jako "dlouhé období času kořenící v bájné minulosti". Národ se může vytvořit dnes, může se do budoucnosti rozvíjet nebo zítra ztroskotat a může také do svého projektu začleňovat další lidi, i lidské celky. V tomto smyslu lze hovořit o formování lidského národa, který se jako takový dosud nevytvořil a který byl vystaven mnoha perzekucím a nezdarům... hlavně však došlo ke zhroucení jeho budoucí krajiny.
3.	Státu, který je ve skutečnosti spojen s určitými formami vlády regulovanými právem, se často připisuje podivuhodná schopnost tvořit národnosti a sám o sobě být národem. Tato moderní fikce, fikce národních států, je poznamenána náporem rychlé změny lidské krajiny. Mocenské složky, které vytvořily současný stát a které ho vybavily prostými atributy zprostředkování, jsou teď samy v situaci, kdy musí překonávat formu tohoto aparátu, který v sobě evidentně koncentruje moc národa.
4.	"Mocenské složky" státu nejsou skutečnými držiteli moci, kteří stanovují práva a povinnosti a zavádějí nebo vykonávají určitá pravidla. Spíše, jak rostl monopol tohoto aparátu, byl transformován do po sobě jdoucích (nebo trvalých), mocenských struktur svářících se stran či frakcí. To nakonec vedlo k omezení svobody jednání skutečných mocenských složek a k ochromení aktivity lidu ve prospěch stále irelevantnější byrokracie. Proto forma současného státu nikomu nevyhovuje, vyjma nejreakčnějších složek společnosti. 
Jde o to, že s rostoucí decentralizací a zmenšováním moci státu musí adekvátně růst moc společenského celku. Jedinou záruku toho, že současný groteskní stát nebude nahrazen nekontrolovanou mocí stejných zájmů, které jej stvořily (a které se dnes snaží jej rozložit) lze hledat v těch faktorech, kdy se lidé sami řídí a kontrolují, solidárně, bez paternalismu jakékoliv frakce či strany.
5.	A lidé, jejichž skutečná moc se zvětší (bez zprostředkování státem nebo mocí nějaké menšiny), budou nejlépe schopni směřovat do budoucnosti jako předznamenání všelidského národa.
6.	Nevěř, že říše, které obsadily cizí území, poskytly porobeným národům větší moc v rozhodování. Prostě je podřídily homogenní nadvládě svých úzkých partikulárních zájmů. Stejně tak ani umělé spojení zemí do nadnárodních celků nezvyšuje rozhodovací pravomoc jejich lidu.
7.	Zatímco mnozí dnes předjímají regionální sjednocení bohatství (nebo chudoby) v dialektice s nadregionálním mocnostmi, žádný dočasný užitek, který přinesou taková spojení, ještě nevyřeší základní problém realizace plně humánní společnosti. A jakýkoliv typ společnosti, který není plně humánní, je vystaven neočekávaným nástrahám (a katastrofám), které způsobuje podřazení rozhodnutí partikulárním zájmům.
8.	Jako důsledek regionálního sjednocení může dojít buď ke vzniku monstrózního nadstátu nebo k neomezené nadvládě (nyní naprosto homogenních) partikulárních zájmů z dřívějších dob. Budou v každém případě velmi rafinovaně vnucovat svou moc společenskému celku, což povede k mnoha konfliktům, které otřesou samotnými základy takových unií, a uvolní se ničivé odstředivé síly. Poroste-li naproti tomu rozhodovací pravomoc národů, integrace různých společenství bude rovněž znamením rozvíjejícího se lidského národa.
XII. NÁBOŽENSTVÍ
1.	To, co se říká o věcech a událostech, nejsou věci ani události samy, ale jejich "obrazy", které s nimi mají společnou určitou strukturu. Díky této společné struktuře lze o věcech a událostech mluvit. Na druhou stranu nelze takto mluvit o samotné struktuře, neboť je to struktura toho, co se říká (stejně jako struktura věcí a faktů). Jazyk tedy může ukazovat na to (ale nikoliv mluvit o tom), co "zahrnuje" všechno (dokonce i samotný jazyk). To je také případ "Boha".
2.	O Bohu bylo řečeno mnohé, ale to všechno se jeví se jako vzájemné protimluvy, jakmile se ukáže, co bylo opravdu řečeno, co se tvrdí, že bylo řečeno.
3.	O Bohu nemůžeme říci nic. Lze pouze hovořit o tom, co bylo o Bohu řečeno. Mnohé o něm bylo řečeno, a mnohé lze říci také o tom řečeném, aniž bychom nějak pokročili, pokud jde o téma Boha, co se Boha samotného týče.
4.	Nezávisle na těchto jazykolamech, náboženství mohou být velice zajímavá, pokud ale usilují, aby k Bohu ukazovala spíše, než o něm hovořila.
5.	Ale náboženství ukazují to, co existuje v jejich krajinách. Určité náboženství tedy není ani pravdivé ani lživé, neboť jeho význam není logický. Jeho hodnota spočívá v typu vnitřního registru, který vyvolává, v souladu krajin toho, co se chce ukázat, a toho, co se skutečně ukazuje.
6.	Náboženská literatura obvykle odkazuje do vnějších i lidských krajin, a charakteristické rysy a atributy bohů nejsou nezávislé na těchto krajinách. Nicméně, i kdyby se tyto vnější a lidské krajiny změnily, náboženská literatura může přetrvávat do nových dob. Na tom není nic překvapivého, neboť i nenáboženská literatura různého druhu se také těší živému zájmu a živým citům v dobách velice vzdálených. Ani trvání v čase neříká mnoho o "pravdě" nějakého kultu, protože formality a společenské obřady přecházejí z jedné kultury do jiné a dodržují se, i když už nejsou známy jejich původní významy.
7.	Náboženství se rychle šíří v určité lidské krajině a v určité historické době, a tehdy se obvykle říká, že se Bůh "zjevuje" člověku. Ale aby v určitém dějinném okamžiku bylo takové zjevení přijato, musí se ve vnitřní krajině člověka cosi přihodit. Tato změna byla obyčejně vysvětlována "z vnějšku" člověka a umisťovala se do vnějšího nebo společenského světa, což bylo ku prospěchu určitých aspektů, ale ke škodě chápání náboženského fenoménu jako vnitřního registru.
8.	Ale náboženství se sama prezentovala jako něco vnějškového a tím i připravovala půdu pro uvedené interpretace.
9.	Když hovořím o "vnějším náboženství", nemíním tím psychologické představy promítané do ikon, obrazů, soch, staveb, relikvií (které odpovídají vizuálnímu vnímání). Nemíním tím ani projekci do chvalozpěvů, modliteb (vlastních auditivnímu vnímání), ani projekci do gest, postojů a obracení těla do různých směrů (což je vlastní kinestetickému a cenestetickému vnímání). Neříkám konečně ani to, že nějaké náboženství je vnější proto, že má svaté knihy nebo svátosti a podobně. Ani neoznačuji nějaké náboženství za vnější proto, že svou liturgii spojuje s nějakou církví, nějakou organizací, nějakými kultovními dny, nějakým fyzickým stavem nebo věkem věřících k provádění určitých úkonů. Ne, způsob, jakým stoupenci toho či onoho náboženství bojují světsky mezi sebou a přisuzují druhé straně různý stupeň modloslužebnictví proto, že dává přednost určitému typu představy, s kterou obě strany pracují, nemíří k podstatě věci (kromě toho, že ukazuje naprostou psychologickou nevzdělanost účastníků sváru).
10.	"Vnějším náboženstvím" nazývám každé náboženství, které se snaží hovořit o Bohu a boží vůli namísto toho, aby hovořilo o tom, co je náboženské, a o vnitřním záznamu člověka. Přesto by opora ve zvnějšněném kultu měla smysl, kdyby věřící takovými praktikami sami v sobě probouzeli (byli schopni odhalit) přítomnost Boha.
11.	Avšak to, že náboženství dosud byla vnější, odpovídá lidské krajině, v níž náboženství vznikla a rozvíjela se. Možná vznikne nějaké vnitřní náboženství, případně se různá současná náboženství mohou přeměnit ve vnitřní proto, aby přežila. Ale k tomu dojde jen natolik, nakolik bude vnitřní krajina připravena přijmout nové zjevení. Ve společnostech, kde se lidská krajina mění tak drasticky, že je krajně důležité mít nějaký vnitřní záchytný bod, už to začíná být patrné.
12.	Vše, co se dosud říkalo o náboženstvích, je dále neudržitelné. Odpůrci i obhájci různých náboženství nepostřehli změny, které proběhly uvnitř člověka. Pokud někdo v minulosti považoval náboženství za prostředek tlumící politickou nebo společenskou aktivitu, dnes jim může vyčítat silný vliv právě v těchto oblastech. Pokud si někdo představoval náboženství jako cosi, co vnucuje své poselství, nyní zjišťuje, že se toto poselství změnilo. Ti, kdo kdysi věřili, že náboženství bude trvat navěky, dnes o jeho věčnosti pochybují. A ti, kdo předpokládali jeho brzký zánik, překvapeně přihlížejí dravému vpádu různých nových forem, otevřeně i skrytě mystických.
13.	Jen velmi málo lidí v této oblasti tuší, co přinese budoucnost, protože jen málokdo se snaží pochopit, kam směřuje lidská intencionalita, která jednoznačně přesahuje každého jednotlivce. Chce-li lidstvo, aby něco nového "dalo o sobě vědět", je to proto, že to, co se chce ukázat, již působí ve vnitřní krajině lidstva. Ale změna vnitřního registru člověka v příbytek nebo krajinu nějakého transcendentálního pohledu či intence nespočívá v požadavku být zastáncem určitého pojetí boha.
XIII. OTEVŘENÉ CESTY
1.	A co práce, peníze, láska, smrt a mnoho dalších aspektů lidské krajiny, o kterých jsme v těchto úvahách příliš nehovořili? O tom může určitě říct více každý, kdo chce, pokud bude mít na paměti určitý způsob náhledu - pohledy odkazující ke krajinám - a pochopí, že krajiny mění pohledy.
2.	Proto není třeba hovořit o dalších otázkách. Pokud se někdo zajímá o tyto myšlenky a o způsob, který jsme v dosavadních úvahách užili, pak o nich může hovořit stejně, jako bychom hovořili my. A kdybychom naproti tomu hovořili o otázkách, které nikoho nezajímají, a vyjadřovali se způsobem, který by neumožňoval jejich odhalování, pak by mluvit k jiným nemělo smysl.

POZNÁMKY
Vnitřní pohled je rozdělen do dvaceti kapitol a každá z nich do částí.
Hlavní motivy knihy lze seskupit takto:
A. První dvě kapitoly jsou úvodní a ukazují autorův záměr, postoj čtenáře, a způsob jak tento vztah nejlépe rozvíjet.
B. Kapitoly III. až XII. se rozvádějí obecnější témata, která jsou vysvětlována v deseti "dnech" reflexe.
C. XIII. kapitola znamená obrat. Od obecného výkladu přechází k úvahám o chování a postojích k životu.
D. Následující kapitoly jsou zaměřeny na vysvětlení vnitřní práce.

Témata mají toto pořadí:
I. MEDITACE - Cíl knihy: změna nesmyslnosti ve smysl.
II. ZPŮSOBILOST K POROZUMĚNÍ - Duševní postoj vyžadovaný k pochopení těchto témat.
III. NESMYSLNOST – Smrt a smysl života.
IV. ZÁVISLOST - Působení prostředí na člověka.
V. TUŠENÍ SMYSLU - Některé neobvyklé duševní fenomény.
VI. SPÁNEK A PROBUZENÍ - Rozdíly mezi různými úrovněmi vědomí a vnímáním skutečnosti (spánek, polospánek, bdění s živými sny a plné bdění). Vnější a vnitřní smysly a paměť.
VII. PŘÍTOMNOST SÍLY – Růst pochopení při bdění. Energie nebo Síla, která vzniká a pohybuje se v těle.
VIII. OVLÁDÁNÍ SÍLY - Hloubka či povrchovost energie ve vztahu k úrovním vědomí.
IX. PROJEVY ENERGIE - Ovládání a ztráta ovládání energie.
X. PATRNOST SMYSLU - Vnitřní protiklad, jednota a spojitost.
XI. ZÁŘÍCÍ STŘED - Energie spojená s vnitřní alegorizací "zářícího středu". Jevy vnitřní integrace jako "stoupání ke světlu". Fenomén vnitřního rozkladu se zaznamenává jako "vzdalování od světla".
XII. OBJEVY - Oběh energie. Úrovně. Síla zobrazovaná jako "světlo". Příklady těchto témat u různých národů.
XIII. PRINCIPY – Principy jako vztažný bod vnitřní jednoty.
XIV. PRŮVODCE PRO VNITŘNÍ CESTU - Zobrazení jevů, které doprovázejí směr "sestupu" a "vzestupu".
XV. ZÁŽITEK MÍRU A SÍLY - Postupy.
XVI. PROMÍTÁNÍ SÍLY – Projekce síly a smysl.
XVII. ZTRÁTA A POTLAČENÍ SÍLY - Uvolňování energie. Pohlaví jako centrum produkující energii.
XVIlI. AKCE A REAKCE SÍLY - Spojování obrazů s emotivními náboji. Vyvolání představy která byla předtím propojena s emotivními stavy znovu vyvolává (či vrací) související emotivní stavy. "Vděčnost" jako technika spojování představ s pozitivními emotivními stavy, použitelná v každodenním životě.
XIX. VNITŘNÍ STAVY – Různé mentální stavy, v nichž se může nacházet ten, kdo se zajímá o vnitřní práci.
XX. VNITŘNÍ SKUTEČNOST – Propojení mentálních procesů s alegorickými obrazy vnějšího světa.

Vnitřní krajina je rozdělena do osmnácti kapitol a každá z nich do číslovaných částí.
Hlavní motivy knihy lze seskupit takto:

A. První dvě kapitoly jsou úvodní a směřují otázky týkající se čtenářova štěstí nebo utrpení a jeho hlavních životních zájmů.
B. Ve III. až VI. kapitole se zkoumají různé typy krajin (vnější, lidská a vnitřní krajina) a jejich interakce.
C. VII. kapitola se dotýká témat bolesti, utrpení a smyslu života. Tato a další témata, týkající se správné činnosti ve světě, se pak v textu objevují až do kapitoly XIII.
D. Ústředním tématem kapitol XIV. až XVIII. je směr lidských skutků a jeho motivy, a navrhují se změny smyslu života. 

Jednotlivá témata mají toto pořadí:
I. OTÁZKA – Ptá se čtenáře na štěstí a utrpení. Navrhuje směr k překonání utrpení.
II. SKUTEČNOST – Diskutuje podstatu toho, co je "skutečné" ve vztahu toho co člověk vnímá a přizpůsobení člověka.
III. VNĚJŠÍ KRAJINA - Poukazuje na to, že každá vnější krajina se mění v souladu s tím, co se děje v nitru toho, kdo ji vnímá.
IV. LIDSKÁ KRAJINA – Ukazuje, jak lidská krajina zahrnuje nitro člověka. Popírá, že by (politické) strany nebo jiné partikulární zájmy měly právo požadovat na ostatních, aby přijali jejich vlastní odpovědi na problémy, které teď stojí před jednotlivci i společností. Potvrzuje potřebu definovat činnost k lidskému světu.
V. VNITŘNÍ KRAJINA - Vysvětluje, že základem každé lidské činnosti je víra v něco. Ale zdůrazňuje, že vnitřní krajina není jen oblastí přesvědčení, ale i vzpomínek, vjemů a představ. Zaznamenává, že vztah vnitřní krajina - vnější krajina je strukturou, v níž si oba termíny vzájemně odpovídají, a mohou být střídavě považovány za činy nebo předměty.
VI. STŘED A ODRAZ - Ukazuje možnost umístit sebe sama do středu vnitřní krajiny, kde jakýkoli zvolený směr je odrazem tohoto středu. Také ukazuje, že člověk se učí prostřednictvím činnosti, nikoliv pouhým rozmýšlením.
VII. BOLEST, UTRPENÍ A SMYSL ŽIVOTA - Rozlišuje mezi fyzickou bolestí a duševním utrpením. Frázi "polidštit Zemi" uvádí jako za klíč ke smyslu života a zdůrazňuje přednost budoucnosti před přítomností a minulostí.
VIII. JEZDEC A JEHO STÍN - Tato kapitola přerušuje posloupnost předchozích výkladů změnou stylu. Vrací se ale znovu k problémům časových rovin v životě (minulost, přítomnost, budoucnost) a hledá v nich kořeny vzpomínání, vnímání i představ. Tyto tři směry jsou potom označeny za "tři cesty utrpení" podle toho, jak rozpory převrací časy vědomí.
IX. ROZPOR A JEDNOTA - Pokračuje ve výkladu o hře časových rovin. Stanoví rozdíly mezi každodenními problémy (čili nesnázemi) a rozporem. Definuje charakteristické rysy protikladu. Navrhuje změny v uspořádání vnitřní krajiny.
X. SPRÁVNÉ JEDNÁNÍ - Vysvětluje, že nejen protiklady, ale i každý zvrat sílícího proudu života přináší utrpení. Poukazuje na důležitost "správného jednání" jako sjednocujícího činu, který dokáže překonat utrpení. Tato kapitola podrobuje kritice základy morálky, pokud nejsou postaveny na potřebě sjednocení člověka, a neposkytují oporu pro překonávání rozporů a utrpení.
XI. PROJEKCE VNITŘNÍ KRAJINY – Zdůrazňuje, že protikladné i jednotící činy zasahují do budoucnosti toho, kdo je koná, i těch, kteří jsou s ním ve styku. V tomto smyslu individuální rozpory "zatěžují" jiné lidi, ale individuální jednota má rovněž vliv na ostatní.
XII. KOMPENZACE, REFLEXE A BUDOUCNOST - Pozadí této kapitoly tvoří prastaré diskuse mezi determinismem a svobodou. Je tu zběžný přehled mechanismů lidské činnosti jako hry kompenzačních činů i jako odrazu vnější krajiny. Nepřehlíží ani náhodu jako další jev, schopný zvrátit všechny lidské plány. Nakonec se zdůrazňuje hledání růstu života bez omezení jako rázné překonání určujících podmínek.
XIII. DOČASNÝ SMYSL - Ukazuje dialektiku mezi různými "prozatímními směry života" a "smyslem života". Největší hodnotu přisuzuje potvrzení života a ukazuje, že motorem veškerého pokroku je vzepření se smrti.
XIV. VÍRA - Uvažuje o podezřelém pocitu, kterým působí slovo "víra". Potom určuje rozdíly mezi vírou naivní, fanatickou a tou, která slouží životu. Přisuzuje víře zvláštní důležitost jakožto energii podněcující veškerý životní entusiasmus.
XV. DÁVAT A PŘIJÍMAT - Ukazuje, že dávání otevírá budoucnost, a že každý správný skutek sem směřuje. Přijímání je dostředivé a zaniká v samotném jednotlivci. Právě dáváním lze měnit směr vlastního rozporného života.
XVI. ŽIVOTNÍ VZORY – Vysvětluje životní vzory jako vnitřní obrazy, které motivují lidské aktivity ve vnějším světě. Tyto vnitřní obrazy se mohou měnit, jak se mění vnitřní krajina.
XVII. VNITŘNÍ PRŮVODCE – Ukazuje, že ve vnitřní krajině existují vzory, které subjektu dávají příklady jednání. Takové vzory lze nazývat "vnitřními průvodci".
XVII. ZMĚNA - Zkoumá možnosti dobrovolné změny v chování člověka.

Lidská krajina je rozdělena do třinácti kapitol a každá z nich do částí.
Hlavní motivy knihy lze seskupit takto:
A. Prvních pět kapitol je věnováno objasnění smyslu lidské krajiny a pohledu, který se k ní vztahuje.
B. Sedm následujících kapitol se zabývá centrálními otázkami, které vyvstávají v lidské krajině.
C. Kapitola XIII. završuje úvahy a zároveň odkazuje čtenáře, aby sám dále zkoumal důležité otázky, které byly jen lehce načrtnuty.

Témata jsou uvedena v tomto pořadí:
I. KRAJINY A POHLEDY - Určuje rozdíly mezi vnitřní, vnější a lidskou krajinou. Zavádí rozlišení různých typů "pohledů".
II. LIDSKOST A VNĚJŠÍ POHLED – Shrnuje to, co bylo o člověku řečeno z "vnějšího pohledu".
III. LIDSKÉ TĚLO JAKO OBJEKT INTENCE - Intencionalita a ovládání vlastního těla bez zprostředkování. Zpředmětnění těla jiného člověka a "vyprázdnění" jeho subjektivity.
IV. PAMĚŤ A LIDSKÁ KRAJINA - Nesoulad mezi lidskou krajinou vnímanou v současnosti a odvozenou z období formování toho, kdo vnímá.
V.ODSTUP ZPŮSOBENÝ LIDSKOU KRAJINOU - Odstup mezi vnímanou a zobrazovanou lidskou krajinou není dán pouze rozdílem mezi těmito obdobími, ale i způsoby bytí ve světě, které závisejí na emocích a přítomnosti vlastního těla.
VI. VÝCHOVA– Doporučuje se, aby integrální výchova a vzdělání zahrnovaly koherentní myšlení jako kontakt s vlastními registry myšlení, měly by rozvíjet chápání a emotivní rozvoj jako kontakt člověka se sebou samým i s jinými lidmi a neměla by přehlížet cvičení, která využijí všech tělesných zdrojů člověka. Rozlišuje se výchova a vzdělání jako formování, jako informování a jako osvojování si údajů studiem a procvičování jako formy studia.
VII. DĚJINY - Dosud se na dějiny pohlíželo z „vnějšku“ aniž by se brala v úvahu lidská intencionalita.
VIII. IDEOLOGIE - V období krize ideologií se objevují ideologémata, která požadují zobrazovat skutečnost samu. Jako například takzvaný "pragmatismus".
IX. NÁSILÍ - Nenásilí jako metoda politického a společenského boje nevyžaduje zdůvodňování. Je to právě systém, v němž převládá násilí, který potřebuje zdůvodňování, aby se mohl prosadit. Na druhé straně se rozlišuje pacifismus a nenásilí.
X. ZÁKON - Pojednává o původu zákonů a o tématu moci jako premisy každého práva.
XI. STÁT - Stát jako aparát zprostředkující skutečnou moc jedné části společnosti nad společenským celkem.
XII. NÁBOŽENSTVÍ - Náboženství je "vnějškové", nakolik se snaží hovořit o Bohu a nikoli o vnitřním záznamu Boha v člověku.
XIII. OTEVŘENÉ CESTY - Závěr knihy a zároveň výzva čtenáři dále zkoumat důležitá témata lidské krajiny, o nichž v této knize nebylo pojednáno.